Т. С. Лърнър
Сфинксът

Превод от английски: Милена Радева, 2011

chitanka.info

В памет на Трой Дейвис 1959 — 2007

Отцепник, муза и емоционален анархист

Бележка на автора

Този роман е художествена измислица и целта му е да забавлява, вдъхновява и възбужда любопитството на читателите. Всяка прилика с действителни личности или институции е напълно случайна.

Много от историческите личности и събитията, свързани с тях, отговарят на действителността. Например Нектанебо II наистина изчезва мистериозно в края на царуването си. Образът на Банафрит обаче е литературна измислица. Механизмът от Антикитера — най-старият механичен артефакт, датиращ отпреди две хилядолетия — в действителност съществува, поради това хипотезата, че може да бъде открит и по-ранен прототип, е напълно логична.

Накрая авторката би искала съвсем ясно да заяви, че строго осъжда всеки опит за незаконно изнасяне на антични предмети от Египет, както и неправомерното им използване.

Прелюдия

Гледам пустинята и си спомням годината, която прекарах в Египет — тази година предопредели целия ми живот. Никога не преставам да се удивлявам на песъчинките, наподобяващи стъклени мъниста, малки сферички, получили се от триенето и блъскането помежду си, докато са се носили в невидимите облаци по хоризонта.

А сега си спомням, че ако в онази година можех да погледна с очите на Господ, ако можех да огледам от високо всички пустини по света, щях да разбера, че когато пясъчните бури утихнат, те оставят след себе си форми, които представляват шифър към тайнствено предсказание.

1

Нефтеното находище „Абу Рудиз“,

Западен Синай, Египет, 1977 година

Далече на хоризонта се появи пясъчен вихър и започна да се движи на зигзаг, като че ли бе обладан от свръхестествен разум. Бедуините вярват, че тези пясъчни бури са предизвикани от неспокойните духове на непогребаните мъртви, чиито кости лежат разпръснати из суровата пустиня. Дали това не беше лошо знамение? Огледах се наоколо, обезпокоен да не би работниците да го приемат така. Тези едри, смели мъже, облечени в покрити с нефт и мръсотия гащеризони, стояха по местата си с инструменти в ръка, вперили изпълнен със страхопочитание поглед в природното явление.

Боботенето на генераторите се носеше над пясъците като ръмженето на огромно животно, преминаваше над находището „Абу Рудиз“, чиито нефтени помпи и сондажни кули стърчаха като стражи на фона на светлото небе. Това нефтено находище е било окупирано от Израел през 1967 година и само преди две години — през ноември 1975 година — е било върнато на Египет, затова територията му все още се охраняваше от танкове. И сега виждах един, който бавно се движеше в далечината. Районът наистина беше взривоопасен, като се има предвид, че границата с Израел се намираше съвсем близо. Въпреки неотдавнашните опити на президента на Египет да нормализира отношенията между двете страни, атмосферата тук си оставаше напрегната и нажежена до краен предел. Човек имаше чувството, че всяко по-рязко движение, като джип, излязъл от обичайните коловози, или виковете на група работници, можеше да предизвика ожесточени престрелки.

Останалата част от екипа, с който работехме, се суетеше в контролната кула и чакаше да им дам знак да започнат сондирането. Наблизо беше паркиран един джип, вратите му бяха отворени, а шофьорът вътре настройваше радиото. Пистолетът, скрит под якето му, се очертаваше при всяко негово движение. Кънтри музиката, която звучеше до този момент, бе заменена от меланхоличния глас на Мохамед Абдел Уахаб и тъжната арабска балада се понесе заедно с жегата над ослепителнобелите равнини.

— Господин Уорнок! — извика шофьорът и посочи с пръст фалшивия ролекс, който се показваше изпод ръкава на джелабата му[1].

Кимнах и се обърнах с лице към новопостроената сондажна кула. Тя се издигаше над каменистата земя, хората, събрани около контролния панел, бяха вперили напрегнати погледи в мен и очакваха да насоча палеца си към земята. Това беше знакът, че сондирането може да започне. Моят помощник Мустафа Сахеер улови погледа ми, усмихна се и кимна.

В момента, в който вдигнах ръка, за да дам знак „започвайте“, се чу страхотна експлозия. Хвърлих се на земята, а около мен прокънтяха изстрели.

През съзнанието ми премина образът на съпругата ми Изабела. Представих си я как излиза от душа с мокра и дълга до кръста коса, видях я как се усмихва едновременно изкусително и сърдито. Бяха минали точно осем седмици, откакто за последен път бяхме заедно.

Вдигнах внимателно глава и хвърлих поглед през рамо. Само на няколко метра встрани от мен издигащият се нагоре нефтен стълб се беше запалил и приличаше на пламтяща колона.

— Има пробив! — изкрещях аз, страхувайки се, че пламъците ще се разпространят и ще достигнат до нашия кладенец.

Хората от екипа ми вече се спускаха надолу като обезумели, блъскайки се един в друг. Близо до мен един войник, изпаднал в паника, тичаше към огнения ад, като съвсем безсмислено стреляше с автомата си във въздуха.

— Качвай се! Качвай се! — крещеше шофьорът към мен.

Спуснах се към джипа, бягайки с всички сили, за да спася живота си.

Пътувахме мълчаливо към лагера, покрай пътя се издигаха огромни кълба дим. Мустафа бе вперил поглед в задния прозорец на колата и наблюдаваше пламтящия нефтен кладенец, приличащ на огнена кула, която все повече се отдалечаваше от нас.

Той беше следвал в Будапеща и говореше чудесен английски, с акцент като на ученик от частно училище. Но това, което най-силно ме бе впечатлило в него, бе способността му методично да анализира данните, както и приятелското му държане към работниците, нещо изключително важно в тези сложни политически времена. Това беше третият проект, по който го бях наел да работи за мен. Разбирахме се отлично, защото се познавахме добре и знаехме какви са възможностите на всеки от нас, а това беше извънредно важно при работа на открито, където често е толкова шумно, че е изключително трудно да чуеш какво ти казва другият.

— Толкова месеци изчислявахме, а сега всичко отиде на вятъра. — Думите на Мустафа прозвучаха мрачно.

— Хайде, стига, поне новият кладенец не гори. Компанията ще изпрати хора да загасят огъня и след няколко седмици ще продължим със сондирането.

— Няколко седмици означават много пари за страната ми.

След като през 1956 година президентът Насър национализира египетската петролна индустрия, по негово настояване италианците, французите и гърците, които до този момент бяха работили по нефтените находища, бяха заменени от местни хора. Но когато през 1977 година Насър неочаквано почина от инфаркт, неговият наследник Ануар Ел Садат отново започна да води политика на отворени врати. Компанията, за която работех, „Гео Консалтънси“, беше част от тази политика. Бях извикан тук от „Александрия Ойл Къмпъни“ да преценя дали трябва да се правят сондажи на юг от съществуващото нефтено поле и да се разработи по-дълбоко новото, но още непроучено находище. Пейзажът около мен се бе превърнал в моя втора природа и изпадах в трескаво вълнение, когато попаднех на място като това. Можех да разчитам знаците по терена така както слепите четат Брайловата азбука. Наричаха ме „Ясновидеца“, имах репутацията на най-добрия геофизик в областта на петролната индустрия и бях известен със способността си да откривам нефтени залежи. Прякорът ми ме караше да се чувствам малко неудобно, сякаш от мен се очакваше да притежавам някаква мистична дарба. В действителност правех изключително прецизни научни изследвания, но едновременно с това бях готов да поема и известни рискове, от които другите се бояха.

След шестмесечна работа с помощта на Мустафа най-после убедихме останалите, че това нефтено находище си заслужава да бъде разработено.

Експлозията все още кънтеше в ушите ми, но поне сърдечният ми ритъм бе започнал да се нормализира. Обърнах поглед към хоризонта, падналият здрач бе превърнал морето в тъмна мастиленосиня маса, по която от време на време проблясваха вълни. Небето бе станало тъмнооранжево, на хоризонта се извисяваха силуетите на крайбрежните сондажни кули, които изглеждаха странно огромни, като острови на индустрията и техниката. Тази гледка винаги предизвикваше вълнение в мен. Доближих пръсти до носа си, те миришеха на дим и изгорял нефт. Пробивът бе предизвикал няколко образа в съзнанието ми. На първо място — този на Изабела. Скарахме се при последната ни среща и от тогава не си бяхме говорили. Когато се хвърлих на пясъка, за да се спася от бушуващите пламъци, изведнъж ми мина през ума, че никога няма да имаме възможността да се сдобрим. Мисълта, че няма да я видя повече, ме съкруши.

Геолозите, които разработват нефтени находища, прекарват много време сами, докато на място анализират сеизмичните данни и проучват пробите от сондажите. Човек постепенно се научава да живее сам, шумът на собствената му кръв изпълва главата му и в един момент осъзнава, че е оглушал за останалите хора около него. Но след петгодишен брак аз и Изабела се бяхме превърнали в едно неделимо цяло. И двамата принадлежахме към една и съща порода, и двамата бяхме силно привлечени от начина, по който историята бе оставила своите следи в земята, от отпечатъците от предишните цивилизации.

Изабела беше подводен археолог и нейните ловни полета бяха долините и възвишенията по морското дъно. Сега, докато шофирах по източния бряг на Суецкия канал, се питах дали бе продължила с подводните проучвания дори след ожесточения спор, който бяхме провели на тази тема. Обект на нейните търсения беше един древен предмет, астрариум, който според Изабела беше прототип на механизма от Антикитера, артефакт, който датираше от времето на Клеопатра, а може би дори и още по-рано и бе открит край бреговете на Родос през 1902 година. Самият механизъм от Антикитера представляваше необяснима аномалия. Човечеството не познаваше толкова прецизен механичен предмет, сътворен през следващите хиляда години след създаването на този механизъм. Въпреки това Изабела беше убедена, че могат да бъдат открити негови предшественици. Съпругата ми беше ненадмината в своята област. Тя беше известна с това, че откритията, които правеше, се основаваха на поредица от научни факти, но най-вече на интуицията й относно точното местоположение на предмета, който търси. Понякога предчувствията й се оказваха обезпокоително точни, а това често тревожеше колегите й. Тя издирваше астрариума от години и сега беше убедена, че краят на дългото търсене наближава. Беше съсредоточила проучванията си в района на залива Абукир, недалеч от Александрия, където се намираше покритото с вода предградие на Хераклион, близо до малкия остров Антиродос. На този остров е бил изграден дворецът на Клеопатра, но преди хиляда и двеста години е бил разрушен от цунами. Въпреки настойчивия ми съвет, който породи поредица от ожесточени спорове, напоследък тя бе направила няколко незаконни подводни спускания. Като че ли към натрапчивата й мания се бе прибавило и чувство на отчаяние и безнадеждност, а това ме плашеше.

Когато пристигнахме в лагера и спряхме в близост до няколкото ламаринени бараки, в които живееха работниците, вече бях взел твърдото решение, че независимо дали от компанията ще се съгласят, или не, утре сутрин ще летя за Александрия.

Осем часа по-късно, въпреки непрестанните усилия на работниците, кладенецът продължаваше да гори. Дигите от пясък, които тракторите бяха издигнали около него, бяха ограничили огъня, но ценният петрол, който струваше стотици долари, продължаваше да се издига към небето във вид на пушек.

— Невъзможно е да се загаси огънят, приятелю — обърна се към мен Мохамед, управителят на нефтеното находище.

Този обикновено весел човек сега изглеждаше напълно съкрушен. Голямото му лице, кръгло като месечина, сякаш се беше смалило и изцапаният му работен гащеризон изглеждаше прекалено голям. Очите му светеха, а по веждите му бяха полепнали сажди.

— В момента работят четирийсет мъже, включили сме цялата техника. Бог знае колко десетки литра от онази скъпа пяна изляхме, а проклетникът продължава да гори. Всеки момент могат да пламнат и другите кладенци и тогава вече ще настъпи истинска катастрофа. Проклети да са тези израелци.

— Това не беше саботаж — обадих се аз. — Просто имахме лош късмет, а може и някой да не си е свършил работата както трябва.

— Някой да не си е свършил работата! Правим каквото можем с наличната техника, но все още не можем да възстановим всичко, след като израелците унищожиха кладенците. Да не искаш да кажеш, че аз съм виновен за това?

— Мисля, че е време да потърсим помощ отвън — предложих аз много внимателно.

— Никога! Нашите работници все някога ще успеят да потушат пожара.

— „Все някога“ може да отнеме доста дълго време.

Опитах се да сдържа гнева си. Мохамед беше готов да жертва наличната техника, само и само да не се изложи. Докато управителят продължаваше да ме гледа намръщено, Мустафа, който до този момент слушаше разговора ни, се приближи тихо. Не се опитах да го възпра. И двамата знаехме, че той най-добре можеше да се справи с гневните изблици на управителя, които бяха насочени едновременно както към правителството, така и към частните компании. След едно такова избухване Мохамед беше уволнил трима от най-добрите ми работници.

— Господин Уорнок не подлага на съмнение твоя професионализъм, Мохамед — опита се да ни помири Мустафа. — Пожарът е много голям и само най-добрият екип би могъл да се справи с него. Господин Уорнок просто искаше да ти предложи да обмислиш дали не е разумно да се посъветваш и с външни хора.

Погледнах през прозореца на офиса, в който стояхме. Над огромните пламъци се издигаше отровен дим, който се разнасяше във всички посоки и замърсяваше всичко по пътя си.

— Знам една компания, която се занимава с гасенето на такива пожари. Шефът й е тексасец, казва се Бил Андерсън — започнах аз. — Взема доста пари, но само той може да свърши тази работа. Може да пристигне тук до четирийсет и осем часа.

С Бил Андерсън се бяхме запознали в Ангола. След неуспешните преговори между един бунтовнически водач и самопровъзгласил се петролен магнат, от компанията, за която работех, бяха наели един малък самолет, който да ме изведе възможно най-бързо от страната. По това време Бил се намираше в съседна Нигерия и гасеше пожара в държавен нефтен кладенец, подпален от същия бунтовнически водач. И двамата споделяхме едни и същи чувства към региона, в който се намирахме. С Бил успяхме да убедим шефа на местното летище да ни скрие в мазето, докато изчакаме пристигането на следващата чесна. Не разполагахме с нищо друго, освен с една кофа, каса уиски и тесте карти. В края на втората нощ вече бяхме на непримирими позиции по всички възможни философски, религиозни и политически въпроси, но на сутринта бяхме станали приятели за цял живот.

— Четирийсет и осем часа! Нямаме четирийсет и осем часа! — Мохамед отчаяно удари с юмрук по бюрото.

— Има трийсет кладенеца, които още не са засегнати. Плюс една съвсем нова сонда, която чака да започне работа. Имаш четирийсет и осем часа. — При тези думи надрасках на едно листче телефонния номер на Андерсън. — Заминавам за Александрия, докато всичко тук се уреди. Не мога да отворя нов нефтен резервоар, докато на повърхността бушуват пламъци — твърде рисковано е.

— Това няма да се хареса на компанията.

— Това, приятелю, е твой проблем.

Мохамед въздъхна дълбоко:

— Обещавам ти, Оливър, че след една седмица пожарът ще бъде загасен, всички кладенци ще работят нормално и ти отново ще почнеш да сондираш, иншаллах.

— Наистина, само ако е рекъл господ — съгласих се с него и пъхнах листчето с телефонния номер в джоба му. — Знаеш къде можеш да ме намериш.

Докато стигна до Александрия, беше станало пет сутринта и времето бързо се разваляше. В служебната вила, в която живеехме, нямаше телефон — това не бе нещо необичайно. По онова време телефоните в Египет все още бяха рядкост и повечето хора трябваше да отидат до пощата, ако искаха да се обадят. Ето защо не успях да предупредя Изабела, че се връщам, и очаквах срещата ни с известна тревога. Въпреки опасните гмуркания, които извършваше по време на проучванията, тя негодуваше срещу рисковете, на които аз се излагах по време на работата си. Но засега не знаеше нищо за експлозията, а и аз нямах никакво намерение да й разказвам. Единственото, за което копнеех с цялото си сърце, бе да я взема в обятията си и да се помирим.

Прекарах багажа си по калдъръмената пътека в задния двор на колониалната вила, стараейки се да не вдигам шум. Смяната на нощния пазач тъкмо привършваше и той ме пусна да вляза през задната порта, изработена от ковано желязо. Вътрешната градина бе същинско убежище от бурята, която сега блъскаше палмите. Когато дочу стъпките ми, Тинин, нашата немска овчарка, започна да лае. Повиках го по име, той клекна на земята и заръмжа радостно, прибрал уши до главата си.

Извадих ключа и се загледах продължително в прозореца на нашия иконом. Ибрахим беше внимателен, мълчалив човек, освен това имаше много дълбок сън. Затворих тежката орехова врата зад гърба си и влязох на пръсти в голямото антре. Канарчетата, затворени в старомодната си телена клетка, пищяха неистово, докато вятърът блъскаше щорите на големия френски прозорец. Затворих бързо прозорците и се върнах, за да успокоя разтревожените птици.

Къщата е била построена през двайсетте години на миналия век и представляваше странна смесица от кубизъм с ислямски архитектурни мотиви. Някога в тази вила бе живял представителят на първата британска компания „Бел Ойл“, както се е наричала тя, преди Насър да я национализира. Някога това е бил един от най-желаните постове, на които човек е можел да бъде назначен в колониален Египет. Там амбициозните английски служители са имали възможността да общуват с европейските фамилии, които са управлявали както памуковата, така и нефтената индустрия. И с фамилии като тази на Изабела — италианци, преселили се тук в средата на деветнайсети век и изградили мощна династия през последното столетие. Сега портретът на Насър висеше там, където някога се е намирал портретът на първия собственик на вилата — каква по-добра метафора за падението на управляващата класа. Една вечер Ибрахим, усмихвайки се плахо, ми показа сваления и скрит портрет. От него ме гледаше мъж с тежка челюст и кацнал на главата фес — възрастният патриарх приличаше на истински колониален паша, на принц, свален от трона и изпратен в изгнание от революцията.

В настъпилия политически хаос голяма част от старите мебели са били изоставени тук. По време на Суецката криза през 1956 година управителят, както много други европейски семейства, живеещи в Александрия, беше избягал, но оставил след себе си мебелите в стил арт деко, диваните и стенните гоблени. Ибрахим се грижеше с любов за тези свидетелства на огромното богатство на собственика.

Вратата на спалнята беше открехната. Пердетата бяха спуснати и вътре беше съвсем тъмно. За малко да се спъна в кислородната бутилка, захвърлена на пода до неопреновия костюм и акваланга. На слабата светлина видях очертанията на тялото на Изабела, която бе заспала върху покривката на леглото.

Влязох съвсем тихо и запалих една настолна лампа. Навсякъде по пода имаше разхвърлени карти, на които бе изобразено морското дъно. Този подводен пейзаж изглеждаше едновременно привлекателен и мистериозен. Сред картите имаше и лист хартия, на който бе нарисуван метален уред. Това фантастично устройство се състоеше от дискове и зъбци, поместени в дървена рамка. По дисковете имаше гравирани различни знаци и символи и те много приличаха на циферблати на часовници. Знаех, че това е измисленият образ на астрариума, нарисуван от брат ми Гарет, който бе студент по изобразително изкуство. Изабела бе близка с Гарет, всъщност много по-близка от мен. Тя го бе накарала да направи тези рисунки въз основа на откъслечните данни, които бе събрала през годините. Сега пред мен се намираше образът на най-големия ми враг, който бе станал повод за толкова ожесточени спорове — поставен като светиня в центъра на пода.

Изабела бе заспала облечена, очевидно напълно изключила света около себе си. Докато стъпвах внимателно между разхвърлените листове хартия, си я представих как изморена след целодневното гмуркане се е хвърлила на леглото и е заспала. Сърце не ми даваше да я събудя.

Вместо това седнах на старото ожулено кожено кресло и я загледах. Лунната светлина се процеждаше през пердетата и осветяваше силното й лице.

Изабела не беше красива жена в общоприетия смисъл на тази дума. Чертите на лицето й бяха малко по-ъгловати и трудно можеха да се нарекат женствени, а устните й бяха прекалено тънки. Бюстът й не беше нищо забележително, а ханшът й лесно можеше да се обхване с една ръка. В позата й се усещаше един непрестанен стремеж, държеше тялото си леко приведено напред, като че ли във всеки момент бе готова да се спусне да бяга. Очите й обаче бяха прелестни. Ирисите им бяха черни, имаха цвета на абанос и ако ги наблюдаваш по-дълго време, добиваха виолетов нюанс. Очите й бяха най-впечатляващото нещо, бяха несъразмерно големи и караха останалите части на лицето й просто да не се забелязват. Освен това имаше красиви ръце с дълги пръсти — потъмнели и изхабени от дългите часове прекарани във водата и от внимателното подреждане на останките от древни предмети, намерени там.

Навън в двора се обади птица. Изабела се раздвижи, изпъшка и се обърна на другата страна. Усмихнах се и въздъхнах, съжалявайки за кавгата ни и за последвалите седмици в сърдито мълчание. Изабела беше моята връзка с всичко — с културата, с емоциите, с това място. А аз бях човек, който имаше ужасна нужда да се чувства свързан с нещо. Бях израснал в едно миньорско село в Къмбрия[2] и дори днес понякога в сънищата си виждах широките равнини, покрити с ордовикски варовик. Това беше пейзажът от моето детство. Привличаше ме монолитността в природата. Ако трябва да опиша себе си, ще кажа, че съм добър слушател, човек, който не обича да говори много. Изабела беше съвсем различна. Тя се самоопределяше чрез езика и така улавяше момента и го пренасяше в историята. Въпреки това умееше правилно да разчита мълчанието, особено моето. Това бе втората причина, поради която се бях влюбил в нея.

Изабела продължаваше да спи неподвижно. Не се сдържах, наведох се над нея и тя се събуди, като постепенно осъзна какво става и се усмихна. Мълчаливо се протегна и обви ръце около мен. Наведох се и легнах до нея.

Сексуалността при Изабела беше неделима част от нейната природа. Внезапните й изблици възбуждаха и двама ни. Правили сме любов на най-различни странни места — в телефонна кабина, под брезента на една лодка, която се намираше пред погледа на всички в оживеното пристанище Кочи в Индия, в блатистите местности на Шотландия. Но където и да се намирахме, Изабела обичаше да контролира ситуацията. Миглите й докоснаха бузата ми, целунахме се и аз я погалих. В този момент за мен всичко изчезна, останаха само пламъкът в очите й, твърдите зърна на гърдите й и желанието й.

След това останах да лежа до нея, прегърнах я и тя отново се унесе в сън. Вперил поглед пред себе си, слушах шума на дъжда, който биеше по прозорците. Последните ми мисли бяха изпълнени с благодарност — за брака ми, за живота ми, за това, че бях оцелял. Беше едно от онези просветления, които човек получава посред нощ — усещането, че това е щастието.

[1] Джелаба — типична арабска дълга връхна дреха. — Б.пр. ↑

[2] Къмбрия — административна област в Западна Англия. — Б.пр. ↑

2

Когато се събудих след два часа, видях Изабела да стои изправена до балконската врата. Беше съвсем гола, косите й се вееха от вятъра, а копринените пердета се въртяха около нея като обезумели дервиши.

— Изабела, какво правиш, ужасно студено е!

Тя не ми обърна внимание, а продължи да се взира в буреносните облаци, които се носеха над дърветата. Станах от леглото, грабнах халата й, обвих го около нея и затворих балконската врата.

— Хайде, ела да поспим още малко.

— Не мога да спя, Оливър. Знаеш ли от колко години се мъча да открия астрариума? Десет? Петнайсет? И днес това ще се случи, сигурна съм!

Отново погледнах към прозореца, небето беше притъмняло, също както и вчера.

— Времето не е никак подходящо за гмуркане.

— Така или иначе ще го направя.

— Не можеш ли да изчакаш няколко дни, докато бурята отмине?

— Не, Оливър, не ме разбираш…

Тя млъкна и се загледа през прозореца.

Реших да подходя по по-различен начин.

— Предполагам, че някой ще ти помага, може би френските или италианските археолози?

Като изключим английската археоложка Амилия Линхърст и един млад френски учен, който току-що бе отворил офис близо до стадиона, никой в Александрия не се интересуваше особено от подводна археология, въпреки слуховете, че потъналият дворец на Клеопатра се намира в залива. До скоро вниманието на местните власти бе изцяло погълнато от справянето с бедността и нуждите на гражданите на Александрия.

— Ще бъдем само двамата с Фахир — каза Изабела с крива усмивка.

Фахир Алсайла беше млад човек, с когото Изабела работеше през последните няколко месеца. Беше отличен гмуркач, изпълнен с ентусиазъм, и мисля, че на него можеше да се разчита. Въпреки това младият арабин не беше археолог.

— За бога, Изабела!

Щях да се чувствам много по-добре, ако тя бе част от екип, който имаше официално разрешение да прави проучвания. Беше изключително опасно да се работи незаконно в Египет. Правителството се страхуваше както от военен шпионаж от страна на враговете, така и от по-нататъшно разграбване на древните съкровища, които лежаха под водата. За да бъде всичко законно, археологът трябваше да бъде придружаван от представител на египетските власти, както и да бъде част от признат международен археологически екип. Изабела никога не се бе придържала стриктно към тези две изисквания. В професионално отношение тя беше бунтовник и затова хората около нея не я обичаха особено. Но въпреки това най-често се оказваше, че съвсем правилно е подбрала местата за проучванията си. Тази й дарба невинаги беше в нейна полза, защото мистериозната точност, с която посочваше местоположението на подводните обекти, пораждаше съмнения и страх в колегите й.

Изглежда и двамата имахме ясновидски дарби, но това беше въпрос, който отказвах да обсъждам. Имах чувството, че ако призная, че притежавам необичайно развита интуиция, не само ще подценя солидното научно образование, което бях получил, но и твърдото си неверие в Бога, възприето като реакция на строгите католически норми, с които бях израснал.

— Да поговорим за това по-късно — опитах се да привлека Изабела обратно в леглото, но не успях.

— Оливър, трябва непременно да направя това гмуркане днес! Всичко вече е планирано. Открихме един потънал кораб, който със сигурност е принадлежал на Клеопатра. Датираме го от времето на битката при Акциум. Най-вероятно астрариумът е бил на борда на този кораб. Гръцкият историк Диодор Сицилийски споменава, че подобен предмет е бил подарен на Клеопатра по времето на нейната коронация.

— Защо бързаш толкова? Чакала си години, можеш да изчакаш още няколко дни.

— Но аз нямам още няколко дни.

Звучеше напълно отчаяно, а аз изобщо не можех да разбера защо толкова се тревожи. Единственото, което знаех, бе, че веднъж решила, Изабела трудно можеше да бъде накарана да промени решението си. Погледнах я, чудех се каква ли нова тактика да избера.

— Миличка, помисли малко, целият залив е военна зона — казах аз и я прегърнах с ръка през кръста.

— Взела съм необходимите мерки. На лодката ще има представител на властите.

— Така ли? Да не си подкупила някой мошеник?

Тя избута ръката ми.

— Каквото и да става, днес ще се гмуркам.

Усетих, че зад гнева й се крие някаква тревога. Може би се безпокоеше за нас, за брака ни, за кариерите ни. Ако не я познавах добре, щях да предположа, че се страхува.

— Значи наистина вярваш, че астрариумът е на кораба? — Тонът ми подсказваше желанието ми за помирение. — И защо й е било на Клеопатра да го взема на кораба по време на жестока битка?

— Била е отчаяна. Политическите сили по онова време са се прегрупирали. Двамата с Марк Антоний са се озовали в опасна ситуация, защото Октавиан се е опитвал да установи надмощие. Знаела е, че Марк Антоний дълбоко се заблуждава по отношение на военното си превъзходство. Освен това напълно е осъзнавала, че ако Октавиан победи, ще убие както любовника й, така и децата й. Целият живот на тази жена е зависел от победата. Според Диодор астрариумът е бил мощно оръжие, което е можело да предскаже кога да отплават и кога да атакуват. Сигурно го е взела със себе си, за да помогне на Марк Антоний.

Направих всичко възможно да сдържа емоциите си. Вярвам, че в основата на всичко е причинно-следствената връзка — от въглерода се получават диаманти, от варовика — мрамор, от органичната материя, поставена под налягане — нефт. Такъв беше моят свят — можеш да го докоснеш, можеш да го проучиш. Светът на Изабела беше далеч по-духовен, събитията бяха свързани помежду си с кармична логика, личността оказваше непосредствено въздействие върху политиката, микрокосмосът — върху макрокосмоса. Тези схващания според мен бяха в резултат на недостатъчна информация, антропоцентрични възгледи, които пораждаха самодоволство, вярата на човек в предопределеността на съдбата.

— Ако Клеопатра е притежавала астрариума, който е можел да промени изхода на битката, защо тогава е избягала и е оставила Марк Антоний в ръцете на Октавиан? — попитах аз.

— Не знам. Но ако аз бях на нейно място, щях до последния миг да се боря да променя съдбата си. Астрариумът е можел да я спаси, знам го със сигурност.

Тонът, с който говореше за тези неща, ме тревожеше. Отново изпитах непреодолимо желание да се опитам да я предпазя, но отлично знаех, че ако се опитам да попреча на проучванията й, това би означавало край на брака ни и със сигурност край на уважението й към мен. Тя бе изключително независима жена, която се бе борила срещу семейството и средата около себе си за правото да се отдаде на професията си. Нямах друг избор, освен да приема решението й. Въпреки това имаше нещо, свързано с това гмуркане, което особено ме тревожеше, макар да не знаех точно какво. Като че ли целият й житейски път логично водеше към предстоящото събитие.

Чу се страхотен трясък от гръмотевица. Силният порив на вятъра отвори френския прозорец и събори бамбуковия стол.

— Ето че циклонът се е развихрил — отбелязах аз, докато затварях прозореца. — В никакъв случай няма да се гмуркаш днес.

— Ще стане прекалено опасно, ако не се гмуркам днес! — изкрещя тя.

Изабела беше на ръба на истерията и знаех, че няма никакъв смисъл да се опитвам да споря с нея.

— Можеш да го направиш утре рано сутринта — опитах се да я успокоя, като я прегърнах. — И аз ще дойда с теб. Но този ден е само за нас двамата. Ще правим каквото си поискаме. Днес не е ли рожденият ден на дядо ти? До утре бурята ще е отминала и видимостта ще е много по-добра.

— Нищо не разбираш — измърмори тя, притиснала глава до гърдите ми, но ме остави да я заведа обратно в леглото.

Тогава си помислих, че цялото време на света е пред нас.

Соленият морски дъх вече се усещаше, беше по-силен от мириса на изгорели газове и аромата на тамян от бурканчетата, поставени пред сергиите, но бе примесен със слабата миризма на канал, която лъхаше отвсякъде. Изабела свали прозореца на таксито. Пътувахме по Корниш, пътят, който се виеше по блестящата дъга на Източното пристанище. Спряхме на светофара и хвърлих поглед към кафенетата, разположени на тротоара. Мъжете седяха на групи около малките масички, някои от тях бяха облечени в традиционното облекло на фелахите[1] — светлокафяви джелаби и сини тюрбани на главите, други носеха западни дрехи. Пред тях имаше поставени огромни наргилета, чиито цветни маркучи се виеха от устите на пушачите като змии. В едно от кафенетата се бе събрала малка група мъже и младежи и спореха за нещо, а черно-белият телевизор гърмеше с пълна сила. Предаваха някакъв футболен мач. В момента тъкмо биеха дузпа и мъжете избухнаха в радостни възгласи. Всичко това ми напомни за Англия и за дългите следобеди, в които с баща ми и брат ми гледахме мачове по телевизията.

Обърнах поглед към Средиземно море. Безбрежната шир ярко контрастираше със задъхания град, сгушил се на брега на морето. Тази гледка ме караше да се чувствам свободен и винаги ми действаше успокояващо. Караше ме да се чувствам далече от хората, от грешките, които допускаме, от суетата на живота. В Александрия, както и в останалите части на Египет, противоположностите са доведени до крайност. Пустинята достига до морето, също както плодородните поля по делтата на Нил завършваха в пясъците. За Александрия се казва, че има предна врата, задна врата и почти нищо друго.

На северозапад от залива, под бушуващите вълни, се намираше мястото, където Изабела провеждаше своите проучвания. Точно там някога се бе състояла битката между Марк Антоний и Октавиан. Не беше трудно човек да си представи древните дървени военни кораби, скърцащите им гребла, когато се спускат един срещу друг, робите в галерата, които запалват топките и ги катапултират високо над вълните, и тараните, готови да влязат в действие. Изабела беше израснала с митовете за потопения древен град на Клеопатра — Хераклион. Приятели на семейството разказвали истории как са плували сред статуи и останки от дворци. Тези истории се запечатали дълбоко в съзнанието й и неудържимо я привличали със своята тайнственост. Не можех да не се гордея с нейния откривателски дух, независимо как това се отразяваше на взаимоотношенията ни. Протегнах се и взех ръката й в своята, а таксито продължи пътя си към вилата на баба й.

В богатия квартал „Булкели“ все още можеха да се видят стари богаташки къщи. Зад портите от ковано желязо се простираха градини, в които цъфтяха храсти бугенвилия, лотосово дърво, кактуси и палми. Фамилията Брамбила, от която Изабела произхождаше, някога е била една от най-значимите в огромната и влиятелна италианска общност, живееща в Александрия. Бащата на Изабела, Паоло, беше починал скоро след Суецката криза през 1956 година. Тогава в отговор на военното нападение на Франция, Англия и Израел срещу Египет, предизвикано от решението на президента Насър да национализира Суецкия канал след оттеглянето на английското и американското предложение за финансиране на изграждането на Асуанския язовир, Насър поел контрол върху всички чужди компании и изгонил от страната голяма част от представителите на старата колониална класа.

Паоло, който бил президент на Италианския гребен клуб, на местния Ротари клуб и притежател на голяма фабрика за обработка на памук, за една нощ бил превърнат от собственик в управител, а самата фабрика била предадена в ръцете на фелахите, които от векове обработваха памучните плантации. Той не могъл да понесе това унижение и няколко седмици по-късно починал от инфаркт. Младата му съпруга Сесилия се омъжила отново още същата година, заминала за Италия и оставила осемгодишната си дъщеря при роднините на починалия си съпруг.

В последвалите години Изабела почти не бе разговаряла с майка си. Дядо й Джовани, сломен от смъртта на сина си и упадъка на фамилията, се бе затворил в себе си и се бе посветил на двете си любими занимания — лова и египтологията, до смъртта си преди десет години. Сега неговата вдовица Франческа Брамбила бе принудена да дава под наем горния етаж на вилата си и от години продаваше бижутата си в заложните къщи. Въпреки това бе задържала при себе си своя верен иконом, суданеца Адел, когото бе получила като част от зестрата си. Макар че официално Адел живееше като наемател във вилата, а не като прислужник на Франческа, той продължаваше да носи старата си униформа от времето преди революцията — традиционно египетско мъжко облекло и червен тюрбан на главата. Това беше последното действие на драмата, която и двамата бяха твърдо решени да изиграят докрай — отживели роли от една отминала епоха.

Вилата на семейство Брамбила, макар и занемарена, все още бе твърде впечатляваща. Отново усетих познатото чувство на страхопочитание, когато таксито спря пред мраморните колони на входа. Изабела имаше богато потекло, макар че семейството бе загубило по-голямата част от парите си. Аз самият произлизах от нищото. Бях израснал с баща миньор и майка ирландска католичка, която бе дълбоко религиозна, въпреки че бе въстанала срещу семейството си и се бе омъжила за протестант. Винаги съм си мислел, че никога не прости на баща ми докрай за това, че я бе отделил от семейството й. Тя бе учителка по пиано и имаше по-големи амбиции за децата си, отколкото прагматично настроения ни баща, според когото синовете му трябваше просто да го последват в мината. Въпреки противоречието между тях бракът на родителите ми беше изпълнен с любов и когато майка ми почина преди няколко години, баща ми остана самотен и изгубен на този свят.

Още в детството си стигнах до извода, че ако Господ съществуваше, той със сигурност бе изоставил родителите ми сами да се справят с трудностите в живота. Осъзнах, че колкото по-беден си, толкова си по-склонен да се отдадеш на религията. Това всъщност беше отказ да поемеш отговорност за собствената си съдба. Поради това съвсем отрано се отказах от католицизма, по-късно през студентските си години прегърнах социалистическите идеи, а сега бях убеден материалист.

Докато слизахме от таксито, забелязахме, че наблизо е паркиран жълт спортен фиат.

— Това е колата на Хермес — каза Изабела с известно безпокойство. — Предстои ни интересна среща.

Погледнах я изненадано. Обикновено Изабела се радваше да види Хермес. Той бе един от малкото хора, които имаха влияние върху нея.

— Мислех си, че Франческа не може да го понася — отбелязах аз.

— Така е, но днес е рожденият ден на дядо и Хермес винаги идва на гости, както по времето, когато дядо беше жив. Нона[2] е прекалено възпитана, за да го изгони.

Египтологът Хермес Хемиедес беше стар приятел на дядото на Изабела. Когато Джовани Брамбила починал, между внучката му и Хермес се бе зародила особена връзка. И двамата споделяха страстта, според мен граничеща с мания, към мистицизма, астрологията и спиритическите философии. Той беше известен преводач и двамата с Изабела прекарваха по цели часове надвесени над йероглифите, които тя го караше да й преведе. Изабела му се доверяваше напълно и макар че не одобрявах влиянието му върху нея, специфичното му чувство за хумор винаги ме забавляваше.

Бяхме привършили с храната и пиехме кафе в зимната градина, докато чакахме да ни поднесат традиционния мармалад от портокали, с който приключваше всеки обяд. Франческа и Хермес седяха един срещу друг. Тя се бе разположила в кресло, което приличаше на бароков дървен трон от осемнайсети век. Това бе една от последните антики, които все още не бе продала. На осемдесетгодишна възраст тя все още имаше изправената стойка на танцьорка и цялостното й поведение беше на европейка от благородно потекло. Накара ме да се замисля за Рим от трийсетте години — боядисаната й коса беше подредена на ситни букли, тъмната й сбръчкана кожа очертаваше аристократичния й властен профил.

За разлика от нея Хермес се беше излегнал в един платнен шезлонг. Имаше дълга коса, боядисаните му лилаво-червени къдрици се спускаха до раменете. Човек можеше спокойно да го помисли за възрастна жена, впечатление, което се подсилваше от липсата на брада. Очите му бяха златистокафяви с жълтеникави оттенъци в ирисите, което говореше за странна етническа смесица в произхода му. Ако се съдеше по формата на лицето му, можеше да се предположи, че е суданец, но устните му бяха тънки по европейски. Пръстите му, изкривени от артрита, разкриваха истинската му възраст. Изабела ми беше казала, че е около седемдесетте.

Сребърна чиния, пълна с мармалад, се появи върху масата, от плътното златисто сладко стърчаха дръжките на десет сребърни лъжички, извити като лебедови шии. Те представляваха отделните членове на семейството, повечето от които отдавна бяха починали. Адел постави четири чаши с вода върху инкрустираната със седеф маса. Отпих, за да отмия горчиво-сладкия вкус на мармалада от устата си, след това се протегнах към чашката с гъсто кафе.

Изабела беше неспокойна. Стана, отиде до прозореца и вдигна щорите. Тревогата й като че ли привлече светкавицата, която разцепи небето. Миг по-късно се чу оглушителен гръм. Франческа въздъхна раздразнено:

— Мислиш ли, че можеш да прогониш лошото време, Изабела? Седни. И аз се изнервям, като виждам колко си напрегната.

— Внучка ти трябва да излезе и да се пребори с природните стихии, за да открие своя Свещен Граал — заяви Хермес театрално. — Археологията е благородно призвание. Тя събужда откривателя във всеки от нас.

— Моля те, Хермес, не я насърчавай — намесих се аз. — Поне не в това ужасно време.

— Бари Дъглас се е гмуркал и при по-лоши метеорологични условия — отбеляза Изабела, без да откъсва поглед от притъмнялото небе.

— Бари Дъглас сам признава, че действа рисковано — възразих аз. — Не се интересува от нищо, освен ако не е незаконно или не е свързано със завоевания над нежния пол.

Изабела се опита да сдържи смеха си, а Франческа ме изгледа неодобрително.

Бари Дъглас беше наш приятел. Този колоритен австралиец живееше в Александрия от много години. Занимаваше се с реставрация на археологически артефакти, беше се специализирал във възстановяването на бронзови предмети. Когато не работеше, човек можеше да го открие по баровете, където често и аз му правех компания. Пиперливото му чувство за хумор и непринудеността му ми позволяваха, макар и временно, да се откъсна от забързания градски ритъм.

— Трябва да накараш внучката ми — обърна се Франческа към мен — да се откаже от това нелепо издирване. Съпругът ми стана жертва точно на такава натрапчива мания.

— Джовани стана жертва на национализацията, Франческа — измърмори Хермес.

Франческа хвърли неспокоен поглед към Адел. Дори и аз знаех, че Хермес е преминал границата, беше опасно да се изказват на глас такива мисли в страна, която в момента извървяваше трудния път от колониален феодализъм към несъмнено по-демократичния социализъм. В последно време опитите на президента Садат да изведе страната на свободния световен пазар бяха предизвикали безредици поради недостига на храна. Само за една нощ купоните за храна бяха загубили своята стойност, защото бе станало почти невъзможно с тях да се купи ориз, хляб и дори газ за готвене, затова хората бяха започнали да се бунтуват.

— Тихо, не позволявам да се говорят такива приказки в дома ми! Трябва да мисля за сигурността на семейството си — изшътка тя.

Враждебността между двамата възрастни сега се проявяваше съвсем открито.

— Баста! — намеси се Изабела. — Нона, само почакай и ще видиш каква репутация ще ми създаде това откритие.

— То ще те довърши — отвърна Франческа злокобно. — Изобщо не трябваше да ти позволяваме да учиш в университета.

Усетих, че можеше да се разрази скандал. Дядото на Изабела беше останал очарован, но баба й бе побесняла, когато Изабела отиде в Оксфорд да учи археология в „Лейди Маргарет Хол“. Франческа беше консервативна и много й се искаше да види внучката си сполучливо омъжена. Тя не бе оправдала надеждите й и вместо това бе избрала мен.

— Значи щеше да се гордееш с мен, ако бях успяла да си намеря някой милионер, също като майка ми, така ли? — не й остана длъжна Изабела.

Франческа направи жест като че ли се изплю в шепата си. Мразеше снаха си.

— Май трябва да съм благодарна, че изобщо се омъжи — измърмори тя. — Но не съм особено щастлива, че си избра англичанин.

След това се обърна към мен и заяви рязко:

— Нали знаеш, че по време на войната англичаните изпратиха съпруга ми в концлагер в пустинята?

— Заедно с много други националисти, които им бяха противници, просто нямаха друг избор. Дядо беше готов да отиде доброволец, за да се бие на страната на Ромел, но англичаните се пазеха от такива като него. Освен това думата концлагер е твърде преувеличена, нона. А и дядо беше активен член на фашистката партия — намеси се Изабела, преди да успея да отговоря.

— Той беше националист, обичаше Италия и вярваше в Мусолини, докато той не въведе онези абсурдни расистки закони. Това сложи край на партията му тук, в Александрия. Тогава ние всички се познавахме — евреи, копти, католици, гърци. И нямахме никакви проблеми. — Франческа въздъхна дълбоко и едва се въздържа да не се прекръсти. — Англичанин и при това атеист. Какво направих, за да заслужа всичко това?

— Той е учен, разбира се, че ще е атеист, Франческа — обади се Хермес.

— За мен това беше въпрос на съзнателен избор — обясних аз. — Вероятно ще се зарадваш, като чуеш, че майка ми, която беше католичка, също остана дълбоко разочарована от мен.

Колкото и да не ми се искаше, отговорът ми прозвуча като оправдание. Настъпи мълчание. След това Франческа заговори, а в думите й имаше такова напрежение, каквото никога не бях чувал досега:

— Науката не може да обясни всичко, Оливър. В живота има много тайнствени неща.

— Един път и Франческа да е права — каза Хермес и ми се усмихна.

Беше чаровна и откровена усмивка, почти като на дете. Не можех да не се доверя на топлотата, която струеше от този човек.

— Значи ето откъде си наследила склонността си към мистицизма — обърнах се към Изабела и посочих с глава Франческа.

Възрастната жена се наведе напред и стисна ръката ми неочаквано силно.

— Грешиш. Наследи я от съпруга ми. Джовани вярваше в мистицизма. Малкото ми останала вяра дължа на образите на светците, които съм събрала.

Пусна ръката ми. Ноктите й бяха оставили следи върху нея.

— Той беше маг, човек с визия — добави Хермес с въздишка и за миг между двамата възрастни като че ли настъпи примирие, все едно самият Джовани беше влязъл в стаята.

Изабела бързо се извърна от прозореца.

— Внимавай какво говориш, нона. Спестила съм на Оливър някои от мрачните тайни на фамилията ни. Не искам да си помисли, че всички сме луди.

— Но вие сте — обади се Хермес и двамата избухнаха в смях.

Франческа ми заговори, без да им обръща внимание:

— Оливър, не забравяй, че сме в Египет. Аз си имам своя бог, но има безброй още богове. Понякога дори и най-рационално настроените хора се сблъскват с необяснимото. Като например внучката ми, която се е впуснала в търсене на невъзможното.

— Тя ще открие астрариума, убеден съм в това — заключи Хермес.

Този извод бе направен с такова пророческо самодоволство, че ме подразни. Изглежда бе подействал по същия начин и на Франческа.

— Може би самото търсене на Изабела е метафора — обадих се аз, преди тя да успее да каже каквото и да било.

— Метафора на какво? — усмихна се Франческа кисело.

— На това да открие собствената си същност.

Настъпи неловко мълчание и в този момент осъзнах, че неволно съм попаднал на истината. Изведнъж Изабела отново скочи на крака.

— Никой от вас не разбира колко важно е това! — беше бясна, защото бяхме говорили за нея като за дете, и закрачи из стаята. — Да предположим, че успеят да докажат, че механизмът от Антикитера е можел да определи орбитите на планетите и положението на слънцето. А това би означавало, че древните гърци са знаели, че земята не е центърът на вселената! Сега си представете, че успея да открия по-ранен прототип, да кажем вавилонски или египетски, който е изпълнявал същите функции. Моето откритие би променило цялата ни представа за античния свят! Не само ще бъдем принудени да преосмислим инженерните познания на древните, но съществуването на този уред ще промени понятията ни за навигацията от онова време и може да се окаже, че първата астролабия е била създадена значително по-рано, отколкото предполагахме. Бих могла да докажа, че мрачното Средновековие е било значително по-мрачно, отколкото си мислим. И не е само това, астрариумът би могъл да даде отговори на толкова много въпроси. Това ще е откритието на живота ми.

— Не знам дали ще направиш това откритие, Изабела, но трябва да ти кажа, че ако продължиш да се гмуркаш в залива, си истинска глупачка. — Франческа натърти на последната дума. — И то не само заради лошото време. Да знаеш, че рано или късно ще си навлечеш неприятности. Непрекъснато ни наблюдават какво правим — военните, тайните служби, приятелите, на които мислиш, че можеш да се довериш.

— Баба ти има богат житейски опит. Тя ще е в безопасност. — Хермес протегна ръка, за да успокои възрастната жена.

Франческа се направи, че не забелязва протегнатата ръка.

— Никой не е в безопасност. Всеки подозира другия, че е шпионин. Привидно всички приветстваме политиката на Садат на отворени врати, но инфлацията ни е довела до отчаяние. Помнете, че в наше лице хората все още виждат стария ред. Бъди нащрек, Изабела. Не се самозаблуждавай, всички те наблюдават и само чакат да сбъркаш някъде.

— Мога да се грижа за себе си — отвърна Изабела пренебрежително. — Освен това моят голям и силен съпруг ще бъде с мен по време на гмуркането.

Изабела протегна ръка, постави я в моята и я сви на юмрук. Прощаваше ми.

Обърнах се към Франческа и й се усмихнах, но тя ме изгледа с враждебно пренебрежение.

— Оливър, много е глупаво от твоя страна да си въобразяваш, че парите, спечелени от петрола, могат да те предпазят.

[1] Фелахи — наименование на селското население в страните от Близкия изток. — Б.пр. ↑

[2] Нона — от италиански — баба. — Б.пр. ↑

3

Върнахме се във вилата. Лежах на леглото и наблюдавах Изабела, докато тя бързо сваляше дрехите си, като че ли й пречеха и искаше да се отърве от тях колкото е възможно по-скоро. Беше едновременно забавно и еротично. Харесвах начина, по който се опитваше да потисне своята женственост.

Протегнах се, взех един от чорапите, който беше хвърлила настрани, и й го подадох.

— Къде се запозна с представителя на властите, който ще ни придружи по време на гмуркането?

Тя застана пред тоалетката.

— На една лекция на Френското археологическо дружество.

— Той може да работи за кого ли не. Защо не искаш да работиш с истински, законен екип от археолози?

— И да ги оставя да откраднат под носа ми плодовете на десетгодишния ми труд, така ли? Амилия Линхърст и без това подозира, че търся астрариума. Според слуховете, които достигнаха до мен, тя знае, че вече съм близо до откритието. Ще направи всичко по силите си, за да се сдобие с него — отвърна Изабела мрачно, вече бе останала само по сутиен и бикини.

Амилия Линхърст, научният ръководител на Изабела от Оксфорд, беше загубила част от професионалната си репутация след една твърде противоречива публикация, посветена на тайнствена жрица на Изида, за която твърдеше, че е живяла през Тринайсетата династия, по времето на фараона Нектанебо II. Публикацията беше противоречива, защото съдържаше много малко доказателства, че жрицата наистина е съществувала. Въпреки това Изабела беше останала вярна на научната си ръководителка до непреодолимия разрив, настъпил между тях по време на втората година от следването й. Никога не ми каза за какво точно са се скарали.

— Ще спреш ли най-после да се тревожиш? — продължи Изабела нервно. — Братовчедът на Фахир, който е собственик на лодката, има приятел от бреговата охрана.

— Миличка, ако ви заловят, това ще означава затвор за Фахир и братовчед му и край на кариерата ти. — Опитвах се да й говоря много мило и внимателно, за да не предизвикам още един скандал.

— Няма да ни хванат. Няма да вадим от водата огромна статуя, а само един съвсем малък бронзов артефакт. Освен това твоята работа е много по-рискована от моята.

— Аз извършвам съвсем законни проучвания.

— Обаче изобщо не ти пука за рисковете, които поемаш.

Права беше, в момента наистина се държах като лицемер. Компанията, за която работех, непрекъснато ме изпращаше по места, които или представляваха опасни терени, или там имаше политически размирици. Но поне всичко беше законно уредено. Никак не ми се нравеше перспективата Изабела да попадне в неясния и често изменчив лабиринт на египетската бюрокрация. Това щеше да постави под съмнение бъдещето както на нейната, така и на моята кариера.

— Защо не го отложиш с няколко дни? — предложих аз. — Ще се опитам чрез „Гео Консалтънси“ да ти осигуря още хидролокатори…

— Виж, Оливър — прекъсна ме нервно Изабела, — няма смисъл да спорим по този въпрос. Лодката е уредена. Трябва да го направим утре. Нямаме повече време.

Фаталистичната нотка в гласа й ме стресна. Надигнах се от леглото и я изгледах внимателно, не можех да я разбера. След това в съзнанието ми изплува един спомен.

— Предсказанието има нещо общо с това, нали така? Изабела, много добре знаеш, че това са пълни глупости.

Бяхме водили този спор много пъти, още от времето на първата ни среща в Гоа[1]. Изабела току-що се бе срещнала с един мистик, който освен всичко друго беше начертал астрологичната й карта, която включваше не само датата на раждането й, но и датата на смъртта й. През годините тя все повече се убеждаваше в правотата на предсказанията, макар че аз упорито се опитвах да я убедя в противното. Никога не ми беше казала датата на смъртта си, но по държанието й съдех, че наближава.

Тя се отдръпна сърдито от мен.

— Нищо не разбираш, признай си. Толкова дълбоко вярваш в природните закони, че отказваш да приемеш, че могат да съществуват и други принципи, не толкова рационални, но също толкова общовалидни. Аз поне говоря честно за методите, които използвам.

Реших да не изпадам в положението да се защитавам. Мразя, когато Изабела се отдадеше на това, което наричах ирационален мистицизъм. Тя усети промяната в настроението ми и продължи да ме атакува:

— Хайде, стига, виждала съм как се държиш на нефтено находище. Стоиш бос на земята и душиш въздуха. Не разчиташ само на научните си познания, но просто не искаш да си го признаеш.

Изабела, вече съвсем гола, се хвърли на леглото до мен. Изведнъж осъзнах, че трепери. Ужасен от този факт, обвих тялото й с ръце.

— Какво има?

За момент настъпи мълчание.

— Утре е денят, в който Ахмос Хафре предрече, че ще умра.

— Няма да умреш — възразих сухо. — Всичко това са глупости и суеверия. Но гмуркането е наистина опасно, Изабела.

Тя ме изгледа продължително, очевидно разсъждаваше върху нещо.

— Не — отговори най-накрая, — това е последният ми шанс да открия астрариума. Ще се гмуркам утре.

— Въпреки всичко ще дойда с теб — казах рязко. — И няма да позволя да ти се случи нищо лошо.

Изабела се изтърколи върху мен, притисна слабото си тяло в моето и ме загледа сериозно в очите. Опитах се да се усмихна, но сериозното й изражение не се промени. Като че ли настойчивият й поглед се опитваше да премине през преградата на всички преструвки и закачки, които напоследък бяха излезли на преден план във връзката ни. Знаех, че нямам друг избор, освен да я подкрепя. Тя не вярваше в компромиса, нито емоционален, нито какъвто и да е друг. За нея това би означавало да се предаде на посредствеността. Тя се хвърляше безразсъдно от едно преживяване в друго. Тази нейна импулсивност беше една от причините, която в началото на връзката ни силно ме привлече към нея. Това нейно качество беше пълна противоположност на моя сдържан характер и до този момент успешно поддържахме равновесието между нас. Напоследък, колкото и да ми се искаше, не можех да я предпазя от самата нея.

— Какво има, мила? — попитах аз, разтревожен от втренчения й поглед.

Като че ли беше готова да ми отговори, но се поколеба и вместо това ме целуна. Дългата й коса падаше от двете страни на лицето й и го прикриваше като маска.

Винаги съм обичал Изабела. Не разбирах и не търсех причината за това. Може би различията между нас създаваха свободно пространство, в което можех да прогоня собствените си зли демони. Не мога да обясня как точно ставаше това, но се получаваше. Допирът на устните й, на пръстите й, ароматът на шията й, всичко това ме възбуждаше. Тя бе първата жена, с която разбрах истинската същност на думата „желание“, жажда за емоционално, а не само за физическо общуване. С нея се чувствах пълноценен, ние двамата живеехме в свой собствен свят.

Притиснах я до себе си и най-после тя се усмихна.

Час по-късно бях разбуден от Изабела, която се хвърляше из леглото. Разтърсих я и тя се събуди. Усещах как сърцето й бие до пръсване, а лицето й бе обляно в пот.

— Пак ли същият кошмар? — попитах аз.

— Да, само че не знам дали е кошмар или спомен. Този път беше по-ясен, по-конкретен…

Тя се запъна, загледа се в далечината, като че ли искаше да си спомни нещо. Изчаках, знаех, че за да прогони демоните, които я преследваха, трябва да сподели с мен.

— Имаше някаква платформа — започна тя — и група хора стояха върху нея. Бяха облечени много странно, приличаха на животни.

— Може би наистина са били животни? — попитах аз.

Тя махна с ръка.

— Не, всички бяха хора. Един от мъжете имаше глава на куче, може би по-скоро на чакал, който беше клекнал до голяма везна. Освен това имаше един висок човек с глава като на птица, на голяма птица. Той държеше перо, а друг един мъж, облечен в бяло, изглеждаше страшно уплашен. По дрехата му имаше кръв. Един друг, с глава на сокол, го държеше, стояха пред някакъв трон. На трона седеше някой, може би беше бог Озирис…

— Да не би да е някакъв ритуал?

За момент тя замълча, после стисна силно ръката ми.

— Невероятно! Точно така е. Изведнъж, след всичките тези години, ми стана ясно, че това е церемонията по претеглянето на сърцето, Оливър. Показвала съм ти картини, не си ли спомняш?

Древните египтяни вярвали, че след смъртта на човек бог Озирис претегля сърцето му. В зависимост от чистотата на сърцето си умрелият бил допускан да премине в задгробния живот или не. Мисълта за отказ на задгробен живот ужасявала древните. Споменаването на този ритуал ме разтревожи, отчасти поради абсолютната му нелепост, отчасти защото ми напомни опитите на майка ми да ми втълпи понятието за грях.

— Но защо непрекъснато ми се появява този сън? — попита Изабела още по-разтревожено.

— Може да е някакъв мотив, към който се връщаш, когато си под напрежение. А може да е страх да не бъдеш съдена от колегите си.

— Но всичко е толкова ясно в съзнанието ми — детайлите по короната на Озирис, очите му, ужасът на човека, чието сърце измерват, топлината от запалените факли по стените… Казвам ти, все едно съм присъствала на всичко това. Просто не мога да си го спомня…

— Мислиш, че е някакъв погребан спомен?

Мисълта, че може би е преживяла всичко това, изглежда я изплаши още повече. Най-накрая тя заговори отново:

— Най-добре е да си остане погребан.

Беше неспокойна, стана от леглото и отиде до бюрото си.

— Изабела, трябва да се наспиш.

— Няма да мога да заспя сега. Освен това като прегледам отново плановете за утре, ще се поуспокоя.

Както си беше гола, тя взе очилата си за четене, седна на бюрото и запали настолната лампа, която освети нахвърляните карти на залива и морското дъно. Знаех, че използва два източника на информация относно географските особености на пристанището. Единият беше Камел Абду ел Садат, който неуморно провеждаше кампании, с цел да накара египетското правителство да финансира археологическите проучвания. Другият източник бяха картите на принц Тосон, създадени през началото на двайсети век, на които бе изобразен заливът, погледнат от въздуха. Начертаните на ръка карти сега лежаха, разпръснати по бюрото. Изабела взе линия и молив и започна отново да проследява пътя на утрешното си гмуркане. Голите й беззащитни рамене бяха в пълен контраст с напрегнатото изражение на лицето й. Погледът ми се плъзна надолу по тялото й и се спря на свитите й под масата крака и татуировката на единия й глезен. Тя представляваше ястреб врабчар с човешка глава, обърната в профил. Това беше нейният Ба, египетската представа за душата след смъртта. Обичайно тази представа се изобразяваше чрез ястреб врабчар, освен ако починалият не беше фараон. Тогава се използваше изображението на сокол, въпреки че в някои исторически периоди и философски школи Ба можеше да бъде представен като пеперуда или дори като чапла. Откакто я познавах, Изабела носеше тази татуировка на крака си. Каза ми, че си я направила още като студентка, когато една вечер заедно със свои приятелки се напили в Лондон. Изабела много харесваше йероглифа, изобразяващ Ба, приемаше го като свой личен тотем. Смяташе се, че Ба винаги е свързан с тялото на човека и се освобождава само след смъртта му. Тогава е свободен да отлети където пожелае, дори към слънцето.

Изабела често говореше за понятието Ба, обясняваше как за египтяните то представлява индивидуалността на човека и емоционалните характеристики, които изграждат личността. Свързано е дори с морала и творческото начало. Другите елементи бяха Ка — силата на живота, определяна като духът, който влиза в тялото по време на раждането на човека; Рен — името; Шут — сянката и Иб — сърцето. Третият важен йероглиф е Акх, който изобразява успешния съюз между Ка и Ба и позволява на мъртвия да премине в задгробния живот. Такова успешно преминаване може да се осъществи само ако Ба се свърже с Ка в момента на смъртта. Ако това свързване не се осъществи, то тогава душата е обречена на забрава, а това унищожение за древните египтяни е било равнозначно на нашия ад. Според тях задгробният живот представлява свят, паралелен на нашия, изпълнен със земни блага и удоволствия. Самата Изабела се ужасяваше от мисълта за такава съдба.

Докато се приближавах към бюрото, забелязах, че Изабела пъхна един малък плик под попивателната хартия. Движението й бе почти незабележимо. Тя като че ли се опита да го прикрие, като се извърна с гръб към мен, така че не бях сигурен дали наистина го бе извършила, или си бях въобразил. Обърна се към мен и ми се усмихна.

— Това познато ли ти е? — Държеше в ръка рисунката на астрариума, която предишната вечер бях видял захвърлена на пода. — Изображението е чудесно, наистина си мисля, че ще изглежда точно така. Гарет е истински гений.

— Не съм много сигурен в това — отговорих доста рязко.

Не можех да забравя, че брат ми, независимо дали беше гений, или не, беше напълно неспособен да се грижи за себе си както физически, така и финансово. Взех рисунката от ръцете й и я загледах внимателно. Беше направена с туш и на нея се виждаха как зъбците на колелата се срещат с други зъбци, а погледнати в перспектива, бяха дадени вътрешните части на механизма, поместени в дървена рамка. Под тази рисунка имаше поредица от шест символа или букви от древна азбука. Не ги бях забелязал преди.

— Какво е това? — попитах аз. — Не ми приличат на гръцки букви, да не са от времето на Птолемеите?

— Да, това е шифър, съставен от йероглифи. Владетелите от династията на Птолемеите са правили всичко възможно, за да демонстрират връзката си с древноегипетските вярвания и по този начин да покажат, че са законни наследници. Открих данни, които сочат, че този шифър вероятно е изписан върху самия механизъм. Това е израз, взет от стена на храм на Изида, открит съвсем наскоро. Накарах Гарет да го запише, защото той е много добър в решаването на загадки.

— И решихте ли загадката? — Неочаквано се бях заинтригувал и аз.

— Имам някаква идея, но ще изчакам първо да открия астрариума и след това ще я споделя със скептик като теб.

— Бъди много предпазлива към всичко, което Гарет ти каже — предупредих я аз и й върнах рисунката. — Той е привърженик на всякакви конспиративни теории.

Изабела вдигна ръце, престори се, че е отчаяна от думите ми.

— Ето, виждаш ли? Не се чуди, че не споделям с теб. Ти непрекъснато се страхуваш някой да не ти се подиграе.

— Хайде, ела в леглото, моля те — усмихнах се аз.

Зората вече надничаше зад щорите, но по моя преценка имахме още поне час, преди да дойде време да се подготвим за гмуркането. Изабела въздъхна, загаси настолната лампа и прекоси стаята. Гушна се до мен и познатият аромат на тялото й веднага ми подейства успокоително.

— Обещай ми, че винаги ще се грижиш за Гарет. Той се нуждае от теб, макар че никога няма да го признае.

— Разбира се, че ще се грижа за него — отвърнах аз, като се мъчех да не обръщам внимание на фаталистичните нотки в гласа й.

Брат ми, Гарет, роден шестнайсет години след мен, се бе появил неочаквано на този свят. Майка ми го обожаваше, но за баща ми той беше финансово бреме, появило се ненавреме в живота му. Почти не познавах Гарет като дете, но когато се връщах на гости вкъщи, обичах да го водя на дълги разходки през мочурищата и да му обяснявам как са се образували скалите, като се надявах по този начин да разпаля в него по-големи амбиции, отколкото бяха стремежите на родителите ми. Сигурно съм успял, защото когато навърши дванайсет години, заяви, че възнамерява да стане художник и да рисува пейзажи. В онези дни бяхме близки и често предприемах пътувания до Къмбрия, за да го виждам. Но когато навърши шестнайсет години, той изведнъж започна открито да отхвърля както родителите ни, така и мен самия. Спореше ожесточено с майка ни и дни наред не говореше на баща ни. Когато за първи път ми затвори телефона се почувствах съсипан от усещането, че се отчуждаваме един от друг. Харесвах неспокойното въображение на Гарет и доверието, което изпитваше към мен. Сега, като че ли някакъв мрачен, затворен човек го беше отвлякъл. Когато пристигна в Лондон, за да учи в колежа по изкуства, вече беше пристрастен към наркотиците. Независимо от това бях твърдо решен да го подкрепям в кариерата му на художник и се опитах отново да спечеля доверието му. Въпреки всичките ми усилия в моменти на нужда Гарет винаги се обръщаше към Изабела и ние така и никога не успяхме да възстановим предишните си взаимоотношения.

Изабела въздъхна и се сгуши до мен.

— Ако нещо се случи с мен, Фахир знае какво да прави с астрариума.

Придърпах я по-близо до себе си, тя прехвърли крак през тялото ми, а аз я прегърнах през кръста.

— Нищо няма да се случи.

— Не, Оливър, слушай какво ти казвам, трябва да браниш астрариума с живота си. Ако той наистина е това, което предполагам, че е, много хора ще проявят интерес към него, затова е изключително важно да го държиш на сигурно място. Не се доверявай на никого, освен на Фахир. Следвай инстинктите си — природната ти дарба ще те води. Тя вярва в теб, дори и ти да не вярваш в нея. Астрариумът трябва да измине своя път и да достигне до предназначението си.

— Какво значи всичко това? — попитах аз.

Прозях се, бях изморен от дългия ден и от мисълта, че след малко ще трябва да ставам.

— Все още не знам. Толкова много неща не зная, докато не открия самия механизъм — въздъхна тя. — Единственото, което ми подсказва интуицията, е, че когато открием астрариума, ще се озовем в голяма опасност. Трябва просто да ми се довериш. Обещаваш ли?

Кимнах, наведох се над нея и я целунах и това беше всичко — просто обещание, дадено по съвсем прост начин. Сега, когато се връщам назад, се чудя дали ако бях спорил с нея, ако се бях опитал да й докажа, че някои съкровища трябва да си останат скрити, а старите болки и трагедии трябваше да си останат в миналото и никога повече да не се връщаме към тях в опит да ги анализираме — дали тогава щях да успея да я убедя да се откаже от гмуркането? Едва ли, но в онези дни аз не бях човекът, който би се опитал да направи подобно нещо. Тогава с цялата арогантност на младока, постигнал нещо в живота и твърдо убеден, че Природата е на страната на трудолюбивите, вярвах, че ще живеем вечно.

Лодката — малък плавателен съд, наречен Ра Пет, със стара ръждясала кабина и купчина закърпени рибарски мрежи до нея — пухтеше уверено срещу надигащия се прилив и си проправяше път през плетеницата от водорасли, които бурята от предишния ден беше изхвърлила. Братовчедът на Фахир, Джамал, беше нисък, мускулест мъж, който наближаваше шейсетте. Ръцете му, както на всички рибари, бяха покрити с мазоли и белези, но той уверено водеше лодката към червената люлееща се шамандура, с която бе обозначено точното място на гмуркането. Той беше собственик на лодката и, както Изабела ме увери още веднъж, член на бреговата охрана и като такъв бе получил официално разрешение за гмуркането. Не знаех дали да й вярвам, или не. Джамал непрекъснато се усмихваше, но по погледа му личеше, че е нервен. Предположих, че проблемът е бил решен с помощта на подкуп. Но предпочетох да не питам за това.

В кабината над командното табло висяха човечето на Мишлен, една малка пластмасова кукла с боядисана в зелено пола и окото на бог Хор. Облегнах се на очуканата дървена ламперия, за да запазя равновесие.

— Внимавай да не паднеш зад борда — пошегува се Омар, представителят на египетските власти, за когото Изабела ми бе съобщила снощи.

Беше доста пълен мъж с неправилно зараснал счупен нос, а през клепача на едното му око и надолу по бузата му минаваше тънък бял белег. Върху дрехите си беше навлякъл светеща розова спасителна жилетка и очевидно не се интересуваше много от ставащото около него. След като в продължение на два века в Египет са били правени незаконни археологически разкопки и огромен брой древни статуи и артефакти са били изнесени от там, страната най-после бе въвела полицейска система, според която навсякъде, където се извършват археологически проучвания, трябва да присъства поне един официален представител на властите. Но дори ако Омар наистина беше такъв, то силно подозирах, че Изабела нарочно не му бе съобщила каква е истинската стойност на астрариума.

Фахир стоеше на вратата на кабината. Тромавите му движения на сушата нямаха нищо общо с грациозното му придвижване във водата. Когато за първи път се гмурнах с него, бях изумен не толкова от плавните му движения, колкото от необичайната му способност да открива предмети по морското дъно дори в мътните води на пристанището на Александрия. В рибарската хижа в Ал Гомрок, където беше израснал, можеха да се видят някои предмети от времето на Птолемеите, поставени небрежно до радиото или до някоя стара семейна снимка. Баща му и дядо му бяха откривали тези предмети в рибарските си мрежи или ги бяха вадили от дъното на морето. Самият Фахир казваше, че е виждал под водата статуи и колони, които с времето са се превърнали в рифове, привличащи рибните пасажи. Именно поради тази причина рибарите хвърляха мрежите си по тези места. Но дори Изабела не можеше напълно да си обясни невероятните му умения в гмуркането, а и той винаги избягваше да даде ясен отговор къде ги е придобил.

— Средиземно море ни прави всички братя — беше ми казал веднъж. — То е като език — или можеш да го говориш, или не.

— Няма ли и ти да опиташ, приятелю? — обърна се Фахир към мен.

Не обичах гмуркането особено много, под водата ме обхващаше известно чувство на клаустрофобия. Освен това исках да държа Омар под око.

— Може би малко по-късно. Засега ще стоя тук и ще ви гледам.

— Само да видиш останките от кораба, Оливър — продължи той замечтано. — От големия кораб е останал само скелетът, но формата си личи съвсем ясно. Представи си, самата Клеопатра е пътувала с него.

Изабела се появи, прехвърлила кислородна бутилка през рамо.

— Готов ли си, Фахир?

Фахир се усмихна:

— Толкова пъти съм проучвал картата, че мога да стигна до мястото и с вързани очи.

— Като се има предвид колко пясък се вдигна през последните няколко нощи, със сигурност ще се чувстваш като с вързани очи. Знаеш си урока. Започваме да обхождаме района един до друг, докато металотърсачите не регистрират нещо.

Винаги, когато беше нервна, Изабела говореше така отсечено и властно. В мен отново се зароди мрачно предчувствие.

— Колко време ще останете под водата? — попитах аз.

— С помощта на хидролокатор сме определили местоположението на обекта до няколко метра. Имаме на разположение три часа, през които да действаме.

— Загадка отпреди хиляда години! Ще влезем в историята — сигурен съм в това.

Вълнението на Фахир беше заразително. Аз не се сдържах и се усмихнах.

— Само се пазете — обърнах се и към двамата.

— Не се безпокой — отвърна Изабела и подаде кислородната маска на Фахир.

Два металотърсача — недодялани уреди съветско производство, каквито от флотата използваха за откриване на подводни мини — лежаха върху дървената палуба. Изабела и Фахир поставиха слушалките на ушите си и провериха силата на звука. И двамата бяха напълно съсредоточени, затвориха очи и напрегнато очакваха да чуят звука на уредите. Вече бяха напълно концентрирани върху задачата, която им предстоеше да извършат. Между тях съществуваше някаква странна близост и за момент осъзнах, че изпитвам неоснователна ревност.

Планът им беше да плуват един до друг на около половин метър над морското дъно. Веднага щом доловят някакъв звук, щяха да ми подадат сигнал и аз щях да спусна един метален цилиндър, който щяха да забият в пясъка около бронзовия артефакт. После щяха да извадят цилиндъра от морското дъно и така щяха да извадят предмета заедно с почвата около него. След това щяха да го почистят от пръстта и солта по него, като първо щяха да го измият със солена, а след това и със сладка вода.

Изабела отвори очи, погледна часовника си и се изправи решително. Фахир я последва и двамата с тържествен жест сложиха кислородните си маски. Изабела седна на ръба на лодката с гръб към морето и се хвърли назад във водата. След миг Фахир я последва и също изчезна в синята бездна. В този миг плавниците му заприличаха на черни перки на риба. Двамата с Джамал спуснахме внимателно металотърсачите след тях. Няколко минути по-късно единственото свидетелство за присъствието им под водата беше поклащането на въжето, с което бяха свързани, и неясната светлина от прожектора им, която бързо изчезваше в дълбините.

Омар беше седнал на една обърната щайга и бе извърнал лице, сякаш се печеше на слънцето. Бях убеден, че безразличието, което видимо проявяваше, беше само маска.

По едно време се наведе към мен и каза:

— Господин Уорнок, ние сме много доволни от работата на съпругата ви. Според нас тя е много талантлива. Но може би е прекалена луда глава, не е ли така?

Опитах се да прикрия недоверието си към него, усмихнах се и кимнах.

Седнах встрани на палубата и се загледах към Александрия. На фона на небето се очертаваха високите хотели, жилищните блокове, а тук-там стърчаха минаретата на джамиите. Беше ми трудно да повярвам, че Изабела най-после е открила своя Свещен Граал.

Спомних си как, докато седяхме в онзи бар в Гоа, тя за първи път ми спомена за астрариума. Заведението представляваше малка постройка от бамбук и тухли и беше собственост на една немкиня — хипарка, и нейния съпруг — индиец. В ъглите гореше тамян, а от малката озвучителна уредба непрекъснато се лееха парчета на „Ролинг Стоунс“. Барът носеше подходящото име „Убежището от ада на Марлене Чакрабути“ и беше известен с прекрасното „Блъди Мери“, което приготвяха там. По онова време това бе любимият ми коктейл. Във въздуха непрекъснато се носеше сладникавата миризма на хашиш, а на видно място на стената висеше обложката на „Аби Роуд“ с автографи по нея.

Току-що бях приключил работата си за „Шел“ и както обикновено след края на успешно проучване бях обзет от непреодолима досада. По това време смисълът на живота ми се състоеше в удоволствието от преследването и в усещането, че използвам всичките си сетива. Част от този процес бяха както математическата точност на геоложките изчисления, така и чисто емоционалните усещания — интуитивният проблясък, който винаги ми се явяваше, когато се изправях сам сред нефтеното находище, душейки въздуха и чувствайки вибрациите на скалите под босите си крака. Работниците започваха нервно да подхвърлят шегички помежду си, докато ме наблюдаваха как събувам чорапите и обувките си и се изправям мълчаливо, затваряйки очи и разчитайки знаците, които земята под босите ми пети ми подаваше.

В онези дни след като приключех с една задача, бързах нетърпеливо да се захвана със следващата. Вълнението от откриването на поредното нефтено находище, а не толкова парите, които щях да получа, ме караха да бързам и да се местя от място на място, все едно бягах. От какво — тогава все още не знаех, усещах обаче, че откакто се помнех, се опитвах да избягам от някаква част от самия себе си. Бях на трийсет и три, това е опасна възраст за мъжа, представлявах груб, недодялан англосаксонец, който виси в бара.

Бях израснал в Къмбрия, между Езерната област и Ирландско море. В тази част на Англия самото тяло на човек заприличва на остров. Вятърът те блъска, краката ти стъпват тежко, а ръцете ти са винаги напукани от студа. Топлият ти дъх сгрява измръзналите ти бузи, увити в шала, докато се движиш напосоки из пейзажа, останал непроменен още от времето преди потопа. Винаги трябва да разчиташ единствено на себе си, а жестоката битка с природата оформя характера ти и преди да се осъзнаеш, си се превърнал в темерут — настръхнал, затворен в себе си, но готов да се справи с враждебния свят около него. Напълно съзнавам, че това не е най-привлекателната комбинация. Но нищо от това не възпря Изабела.

Запозна се с мен, като пусна кехлибарения си гердан в чашата ми с „Блъди Мери“. Вдигнах поглед и се стреснах от енергичността, изписана по лицето й, както и от необузданата интелигентност, която изостряше чертите й. Извадих кехлибарените топчета от чашата си, облизах водката от тях и след като ги огледах на светлината, предположих, че идват от град Янтарни в Русия. За моя най-голяма изненада на нея й се стори забавно, че съм геофизик, и твърдо решена да проведем задълбочен разговор, седна до мен и ми нареди да й поръчам нещо за пиене. Спомням си, че тогава ми се стори доста странна и безразсъдна, като че ли се опитваше да се отърси от някаква скорошна травма. Но по онова време Индия бе пълна с всякакви изгубени души.

След като изпи три уискита, Изабела започна да ми разказва за посещението си при Ахмос Хафре. Стремежът ми да я прелъстя моментално отстъпи на заден план. Изпитвам силно отвращение към мистицизма и никак не харесвам изгубилите корените си западняци, които пътуват безцелно по света и се носят насам-натам с дългите си коси и смешни дрехи, опитвайки се да наподобяват местните хора. Въпреки това усетих, че започвам да вярвам на Изабела, когато тя ми заговори за темата на докторската си работа.

— Това е един подвижен астрариум — механичен модел на вселената, който показва не само местното и звездното време, но има и календар на всички подвижни празници. Дисковете му илюстрират движението на слънцето, луната и петте планети, които древните познавали. Леонардо да Винчи е видял такъв астрариум, създаден по времето на Ренесанса, и го описва като „дело на божествения разум, недостижимо за човешкия гений… оси, поставени в други оси“. Друг подобен астрариум е открит през 1902 година и е наречен механизмът от Антикитера. Моята хипотеза е, че съществува и по-ранен прототип.

— Ти последователка на мистицизма ли си?

— Трябва да се запознаеш с Ахмос Хафре. Той е учен — археолог, както и световноизвестен астролог.

— Преди да продължиш нататък, трябва да те предупредя, че съм абсолютно скептично настроен към тези неща.

— Не ти вярвам. — Изабела се разхълца, вероятно бе по-пияна, отколкото съзнаваше. — Един скептик не би използвал магия, за да определи произхода на кехлибарения ми гердан.

— Нямаше никаква магия, просто опит, наблюдателно око и малко късмет. Освен това… — при тези думи отново вдигнах гердана срещу светлината — мога да ти кажа, че насекомото в това мънисто е изключително рядко срещаната славянска оса.

Често използвах тази хитрост, за да прикрия догадките си — мошеникът прикрива номерата си с помощта на несъществуващи факти.

Тя ме изгледа вторачено, големите й черни очи станаха още по-големи.

— Знаеш ли, мисля, че ти си човек, който не е напълно наясно със собствения си интелект и интуиция. Но това няма особено значение, така или иначе сме подходящи един за друг. Аз мога да те допълвам, а ти да ме предпазваш.

Малко старомодният английски на Изабела, както и италианският й акцент вече бяха привлекли вниманието ми, но странната й забележка ме накара да се почувствам неудобно. Тогава реших, че ако имам намерение да я вкарам в леглото си, ще трябва да я възпра от по-нататъшни анализи на личността ми.

— Чакай да отгатна — твоят астролог ти е казал, че ще срещнеш един прекрасен, но ужасно скептичен англичанин, с интересен северен акцент…

— Няма да разговарям с теб, ако смяташ да ми се подиграваш.

— Обещавам, ще се опитам да бъда по-широко скроен.

— Наистина ли? — каза го толкова искрено, че се почувствах обезоръжен.

— Заклевам се в живота си, с ръка върху моето дълбоко прагматично сърце.

Изабела се усмихна. След това допи питието си и се приближи до мен.

— Говори се, че преди много години в ръцете на Ахмос Хафре е попаднало писмо на Сонини де Манонкур, природоизпитател, който е пътувал с Наполеоновите войски. В писмото си пишел, че до него е достигнала информация, че корабът, на който е пътувала Клеопатра при завръщането си от битката при Акциум, е потънал в залива на Александрия. На борда на този кораб се е намирал един известен астрариум. Един ден ще открия този астрариум, убедена съм в това. Длъжна съм да го направя.

Поколеба се дали да не ми каже още нещо, нещо, очевидно изключително важно. В следващия момент обаче се натъжи и се замисли. И днес си спомням колко напрегната беше в онзи момент. Тясното й триъгълно лице изглеждаше толкова уязвимо, че за своя най-голяма изненада осъзнах, че още в същия момент пожелах да я закрилям, чувство, което само подхранваше страстта ми.

— Ще прекараме ли нощта заедно?

Едва успях да чуя отговора й, заглушен от данданията на празнуващите в бара хора. Седях там, обладан от силно желание, но поради ниското си самочувствие реших, че не съм чул правилно отговора й. Същата нощ, след като правихме любов, Изабела ми разказа, че Ахмос Хафре е настоял да й направи астрологическа карта, в която е предрекъл датата на смъртта й. Вбесен от нелепостта на такова действие, седнах в леглото и се опитах да я убедя, че всичко това е глупаво суеверие. Не успях да го направя. Оженихме се три месеца по-късно.

Вперих поглед в мътните води и не можех да повярвам, че наистина стигнахме дотук, а Изабела вече е в края на своето дълго търсене.

Мислите ми бяха прекъснати от вика на Джамал — въжето се клатеше. Възможно ли беше наистина да го е открила? Въпреки цялата ми резервираност усещах, че ме обхваща същият ентусиазъм, който Фахир беше проявил преди малко. Ако наистина бяха открили астрариума, то ставахме свидетели на повратен момент в историята. Дръпнах въжето и дадох сигнал на Изабела, че съм готов, в отговор тя го разклати няколко пъти. Прикрепих цилиндъра посредством металната му кука и го спуснах във водата. Той изчезна за секунди и започна да се спуска към гмуркачите, които го очакваха.

Джамал извади от джоба на джинсите си един измачкан пакет „Лъки Страйк“ и предложи на мен и на Омар да запалим. Бях спрял да пуша преди година, защото установих, че пушенето вреди на обонянието ми, което беше изключително важно при откриването на нефт. Но онази сутрин запалих цигара.

— А сега ще чакаме — заяви Джамал замислено и си затананика „Да останеш жив“ на „Би Джийз“, докато Омар стоеше, вперил поглед в хоризонта.

С Джамал разменихме погледи. Като че ли мислите ни се носеха във въздуха заедно с цигарения дим и двамата споделяхме една и съща скрита тревога — ами ако ни хванат?

Изведнъж до нас се появи моторница и се отправи нанякъде. Стреснах се, стомахът ми се сви и вътрешно се подготвих за среща с бреговата охрана. Но Омар скочи и започна да маха с ръка. Един от мъжете му махна в отговор и моторницата продължи по пътя си.

Като видя изражението ми, Омар се усмихна.

— Не се безпокой, този ми е приятел. Освен това ние не крием нищо.

Останах с неприятното усещане, че тревогата ми му доставя удоволствие.

Точно в този момент над главите ни се появи ято гълъби. Двамата мъже вдигнаха погледи към летящите птици.

Джамал изруга под носа си и се загледа към брега.

— Това никак не е добре — измърмори.

— Лошо предзнаменование — потвърди Омар мрачно, като продължаваше да наблюдава движението на птиците.

— Но това са просто гълъби — възразих аз, чудейки се какво ги тревожи.

— Погледни, приятелю — каза Джамал и посочи с ръка, — това са птици, които живеят на сушата, а сега се отдалечават от нея.

— Може би летят към някой остров.

— Какъв остров? Тук няма острови, само Кипър, но той е прекалено далече и гълъбите не могат да стигнат дотам. Не, нещо не е наред. Може би отново ще има буря, а може и да е нещо още по-страшно.

Изпитах огромно облекчение, когато Изабела и Фахир се появиха на повърхността сред облак от сребърни мехурчета. Изабела свали маската си и тогава видях триумфа, изписан на лицето й.

— Открихме го, Оливър! Не е ли страхотно? Открихме го! Спуснахме цилиндъра и го вкарахме в пясъка около него, сега остава само да го изтеглим! Наистина открих астрариума!

[1] Гоа — най-малкият щат в Индия, в западното крайбрежие на страната. — Б.пр. ↑

4

Изабела ми подаде металотърсача, набра се на мускули и се прехвърли в лодката. Фахир я последва с усмивка, докато останалите се отдръпнаха назад и кой знае защо бяха много предпазливи.

— Сега трябва да се прибираме, а утре ще дойдем отново за последното гмуркане — заяви Джамал, хвърляйки поглед към хоризонта.

— В никакъв случай! До утре мястото ще бъде покрито с нов пласт пясък. Трябва да извадим цилиндъра до няколко часа, преди да е настъпил приливът.

Тонът на Изабела не търпеше възражения. Погледнах към мъжете и видях как по лицето на Джамал премина сянка, толкова бързо, че изглежда бях единственият, който я забеляза. Чувството ми беше познато, бях го наблюдавал при някои от арабите, които работеха на нефтените находища — негодувание, примесено с обида. Беше им трудно да приемат нареждания от жена, въпреки цялото си уважение към нея.

Фахир усети, че назрява конфликт, и постави ръка върху рамото на братовчед си.

— Моля те, толкова малко ни остава, ако го отложим за утре, ще трябва да започнем всичко отначало.

Джамал хвърли поглед към ятото гълъби, сега то беше само точка на хоризонта. Една особено висока вълна повдигна лодката и след миг спасителните пояси се разлюляха и с тъп звук се блъснаха в корпуса на лодката.

— Добре, но побързайте.

Взех една кислородна бутилка и маска.

— Идвам с вас…

— Оливър, няма нужда… — започна Изабела.

Но Фахир я възпря:

— Имаме нужда от помощ, Изабела.

Тя ми хвърли един поглед.

— Добре, но ще се подчиняваш на заповедите ми, ясно ли е?

Кимнах и се опитах да потисна клаустрофобията си. По никакъв начин нямаше да позволя на Изабела да се изложи на риск само защото не й достигаха хора.

Мястото беше осветено от прожектор, завързан за въже. Плуването надолу към светлината ми се стори зловещо. Имах странното усещане, че светът се е обърнал и слънцето се намира под нас. Водата беше мътна и едва когато наближихме дъното, успях да огледам мястото. Стори ми се като оазис, ограден отвсякъде от тъмнина. Пасажи риба се въртяха наоколо и приличаха на нощни пеперуди, привлечени от светлината на прожектора.

В началото корабът ми заприлича на риф, странна формация от корали и миди, стърчащи от морското дъно. От основата му се показваше неясното очертание на главата и раменете на сфинкс. Водораслите бяха покрили всичко, освен лицето, което за разлика от повечето образи, които бях виждал преди, доста наподобяваше човешкото. Извитият нос и огромните очи бяха твърде натуралистични и като че ли в тях се четеше подигравка. Това същество сякаш ме наблюдаваше и през мътните води забелязах поразително реалистичната му красота. Дали не беше останка от потопения дворец на Клеопатра, която е била донесена тук от огромната вълна, помела този район преди хиляди години?

Изабела изплува пред мен и ми показа с жест мястото, където се намираше откритието. Завъртях се бавно и видях, че морското дъно е придобило формата на корпуса на кораба, като отпечатъците на основните ребра на конструкцията все още се виждаха в калта. Изабела се движеше около мен и ми посочи ръба и дръжките на металния цилиндър, в чиято сърцевина се намираше бронзовият артефакт. Цилиндърът бе вкопан дълбоко в почвата, така че при издигането му нагоре предметът да остане вътре заедно с пръстта около него.

Тя откачи прожектора от въжето и го насочи към цилиндъра. Фахир закачи една кука към дръжката му така, че да може да бъде издигнат към повърхността, след като бъде изваден от почвата. Вдигна палец в знак, че всичко е готово, и двамата хванахме цилиндъра за дръжките и започнахме бавно да го измъкваме от калта. Не беше никак лесно. Усетих как мускулите на ръцете ми се изпъват, а маската ми се замъгли от пот. Едва виждах напрегнатото лице на Фахир през облаците пясък, които се вдигаха от дъното.

Изведнъж цилиндърът се освободи от прегръдката на калта и започна да се издига нагоре. Най-после петдесетсантиметровото парче метал заблестя в зеленикавата вода. Изабела размаха развълнувано ръце и дръпна въжето, за да даде знак на хората в лодката. Металният цилиндър започна да се издига към повърхността.

Докато наблюдавах движението му нагоре, чух далечен тътен, което ехото понесе под водата. Самата вода като че ли започна да се мести на прозрачни талази. Рибите се спуснаха в паника и нарушиха обичайния си начин на придвижване. Обърнах се към Изабела и в този момент всичко потъна в непрогледен мрак. Изведнъж ме обзе страхотна клаустрофобия. Започнах да се паникьосвам и да махам неистово с ръце в желанието си да се докосна до някого. Пръстите ми се оплетоха във водорасли, започнах да дишам тежко, ужасен от тъмнината. Тя ме бе обвила отвсякъде, сякаш бях попаднал в бездънна бездна.

След известно време, което ми се стори цяла вечност, прожекторът премига и светна отново. Но сега лъчът му не бе насочен към мястото на находката, а осветяваше облаците пясък, които бавно се спускаха към дъното.

Земетресение. Сред паниката и пълното объркване тази мисъл изведнъж просветна в съзнанието ми. Огледах се да видя къде е въжето. То висеше над главата ми, но от другите двама нямаше и следа.

Опитвах се като обезумял да открия Изабела сред гъстата мъгла от вдигналия се пясък, но не успявах да видя нищо. Бях напълно дезориентиран, имах чувството, че съм останал съвсем сам. Обзе ме ужас, въртях се наоколо и търсех Изабела. Не виждах нищо, дори проблясването на маската й. След това изведнъж съзрях една малка бяла ръка, която се издигаше нагоре сред облаците пясък. Спуснах се към нея, сърцето ми биеше до пръсване.

Сфинксът се бе наклонил настрани и бе притиснал крака на Изабела в морското дъно. Маркучът на кислородната й бутилка се беше откъснал и около нея се бе образувало море от сребърни балончета.

В първия момент не успях да схвана цялата сериозност на ситуацията. Може би причината за това беше шокът, в който бях изпаднал, и нежеланието да повярвам на очите си. Докато се носех из облаците пясък и кал, имах усещането, че съм страничен наблюдател на някаква нереална картина.

В следващия миг като по чудо Фахир се озова до мен и двамата с всички сили заплувахме към Изабела. Сега видях, че от кръвта й във водата се бе образувало малко розово облаче, дългите й коси плуваха като водорасли около нея.

Извадих мундщука от устата си и се опитах да го вкарам в нейната, в това време Фахир се мъчеше да повдигне статуята, за да освободи крака й. Но устата й оставаше безжизнено отворена. Изабела вече беше загубила съзнание. Двамата с Фахир подложихме рамене под сфинкса и се опитахме да го избутаме. В момента, в който се отлепи от морското дъно, освободих крака й, беше счупен. Притиснах безжизненото й тяло до себе си и заплувах с всичка сила нагоре към процеждащата се през водите светлина.

Чух викове в момента, в който се показахме на повърхността. Избутах Изабела към протегнатите към нас ръце, прехвърлих се в лодката и коленичих над тялото й. Като че ли ръцете ми бяха станали огромни и непохватни, докато се опитвах да изпомпам водата от гърдите й. Наведох се да й направя изкуствено дишане и изпитах ужас, когато докоснах мъртвешки студените й устни. Притискай, дишай, притискай, дишай. Струва ми се, че това продължи часове наред.

Останалите стояха мълчаливи, вцепенени от ужаса на случващото се пред очите им. Тези ужасни, невероятни картини завинаги се запечатаха в съзнанието ми — водата се стича от ъгълчето на устата на Изабела, лицето на Фахир е побеляло като платно, докато ме дърпа встрани от безжизненото й тяло, отпуснатите й ръце висят встрани. През цялото това време цилиндърът с астрариума в него стоеше до нас, металната му повърхност блестеше на слънцето.

— Изабела! Изабела! — изкрещях и разтърсих тялото й. Самият аз треперех неконтролируемо.

След това се сринах на дъсчения под до нея и я прегърнах.

Някъде далече над мен чух вика на Фахир. Вдигнах поглед и видях, че Омар се е надвесил над нас с пистолет в ръка. Изглеждаше някак притеснен.

— Ana asif, ana asif. Съжалявам, но е необходимо да го направя.

Това че стоеше с насочен пистолет към нас и едновременно с това се извиняваше, изглеждаше толкова абсурдно, че и тримата стояхме като замръзнали от изненада. В това време Омар взе цилиндъра и го пъхна под мишницата си.

— Какво правиш? Да не си полудял? — изкрещя Джамал.

— Извинете ме, че прибягвам до такива крайни мерки, но този предмет е много по-ценен, отколкото си представяте — каза Омар рязко и едновременно с това много учтиво.

След това насочи пистолета си нагоре, сякаш искаше да произведе предупредителен изстрел.

Усетих, че ме обхваща страхотен гняв. Въобще не ме интересуваше дали ще стреля по мен, хвърлих се срещу него и го ударих в челюстта толкова силно, че той падна на пода на лодката и изпусна цилиндъра. Цилиндърът се изтърколи и се спря в перилата. Омар обърна очи, беше изпаднал в безсъзнание.

Обхванат от ужас, вперих поглед в неподвижното му тяло.

— Кой е той? — попитах.

Фахир вдигна ръката на Омар, проверяваше дали наистина е в безсъзнание.

— Никой. Само посредник — отвърна той. — Няма защо да се тревожим за него. По-важното е за кого работи.

Спокойствието на Фахир и начинът, по който контролираше цялата ситуация, бяха наистина удивителни. Въпреки шока, в който се намирах, ми мина през ум, че той също не е този, за което се представя.

Прегърнах безжизненото тяло на Изабела и започнах да осъзнавам невъзможността да я върна обратно към живота. Погледът ми се замъгли и всичко около мен изчезна, бях в шок.

Джамал вдигна пистолета и го насочи към Омар. Фахир сграбчи ръката на братовчед си.

— Недей! Ако го убиеш, с нас е свършено. — Взе пистолета, клекна до мен и стисна здраво ръката ми. — Оливър, слушай ме внимателно. Сега трябва да ме пуснеш да си вървя, за да се опитам да отнеса астрариума на сигурно място. Обещавам ти, че ще те потърся отново.

От неопрена на Изабела се процеждаше вода и образуваше локва в краката ми. Ръката й лежеше на пода на лодката, ноктите й вече бяха започнали да посиняват.

Фахир ме разтърси.

— Оливър, моля те, съсредоточи се. Направи го заради Изабела.

Кимнах, не можех да говоря.

Фахир се обърна към Джамал и му каза нещо на диалект. Двамата вдигнаха изпадналия в безсъзнание Омар и го качиха на сала, привързан отстрани на лодката. След това спуснаха сала във водата. Започнах болезнено да осъзнавам случващото се около мен.

— Какво правите? — попитах аз, гласът ми звучеше учудващо безизразно.

— Не се тревожи — отвърна ми Фахир. — Течението ще го отнесе до брега. След няколко часа ще го открият жив и здрав. Но това ще ни даде малко време.

Взе цилиндъра с астрариума и седна на ръба на лодката.

— Оливър, когато се върнете на брега с трупа на Изабела, началникът на пристанището ще трябва незабавно да уведоми полицията. Изключително важно е, ако започнат да те разпитват, да не съобщаваш, че и аз съм бил на лодката. Никога не си чувал за астрариума. Вие с Изабела сте се гмуркали за удоволствие. Разбираш ли какво ти казвам? — Фахир гледаше мрачно. — Оливър, разбираш ли ме?

— Разбирам всичко.

Фахир хвана ръката ми.

— Ще се видим след няколко дни, приятелю — каза той. — Аз ще те потърся. Ако се окаже, че това е истинският астрариум, той трябва да отиде там, където му е мястото, така би искала Изабела.

Преди да успея да го попитам каквото и да било, той се хвърли с гръб към водата и черните му плавници изчезнаха от погледа ми.

Джамал бавно спря лодката до брега. Стъпих на пристана с увитото в одеяло тяло на Изабела в ръце. Спомням си, че й говорех, казвах й, че всичко е наред и съм до нея, за да я пазя и няма от какво да се тревожи. Гласът ми звучеше странно далечен. Дочувах, че зад гърба ми Джамал спори нещо с шефа на пристанището.

След минути пред нас спряха полицейска кола и линейка. Още не бях стигнал до „Корниш“, когато човекът от линейката ме насочи към носилката, която ни очакваше. Положих внимателно тялото на Изабела, вдигнах падналата й ръка, подредих косата около лицето й, част от мен все още отказваше да приеме, че е мъртва.

Двама полицаи се доближиха до мен, извиниха се и любезно ме помолиха да ги последвам. Не им обърнах никакво внимание, продължих да галя студеното лице на Изабела.

— Господин Уорнок, съжаляваме, но трябва да ни придружите до полицейския участък. Моля ви.

Хванаха ме от двете страни, дръпнаха ме и ме поведоха към полицейската кола.

Погледнах през рамо и видях как качиха трупа на жена ми в белия микробус. Тогава я видях за последен път.

5

В полицията ме задържаха повече от ден, бяха убедени, че Изабела е поставяла мини, а аз съм шпионин. Разпитваха ме и за Фахир и връзката му с Изабела. В един момент, в опита си да ме пречупят, дори заявиха, че й е бил любовник.

Отговарях кратко и като мантра повтарях една и съща история. Искахме да разгледаме древните подводни останки, беше ни казано, че имаме официално разрешение да се гмуркаме във военната зона, земетресението ни беше изненадало и то бе причината Изабела да се удави. Непрекъснато ми задаваха въпроса защо Изабела като археолог не е била съпроводена от екип археолози и дали съм чувал за човек на име Фахир. Всеки път отричах да знам каквото и да било за съществуването му. Имах усещането, че все още се намирам под водата и думите, които изговарях, се блъскаха в стъклена стена, която ме отделяше от останалия свят.

Освободиха ме на зазоряване, явно вследствие на телефонното обаждане на британския консул Хенриз. Не можех да понеса мисълта да се върна във вилата, затова с несигурна стъпка се отправих към дома на семейство Брамбила. За мен времето беше спряло, отказвах да продължа нататък и да заживея с трагедията, в която се бе превърнал животът ми. Не си спомням точно как стана, но струва ми се, че след минута стоях пред каменната арка на входа и се страхувах да натисна звънеца. Когато най-после го направих, Адел отвори вратата и по небръснатото ми лице, мръсните дрехи и неконтролируемото ми треперене разбра всичко.

— Господин Уорнок, помислихме си, че никога няма да ви пуснат — измърмори той, лицето му бе посивяло от скръб.

— Какво направихте с нея? — попитах аз.

— Вече са я положили в ковчега. Погребението ще е утре следобед. — Лицето на Адел се сгърчи. — Познавам я, откакто се е родила. Тя е единствената причина, поради която моята господарка е все още жива — прошепна той. Едрото му тяло като че ли се сви, за да потисне мъката в себе си.

Протегнах към него ръка. Раменете му се тресяха. Но аз, англичанинът, не можех да се разплача. Мъката бе сковала емоциите ми, както замръзналата река задържа водите в себе си.

— Боже, вземи тази душа, откъсната от нас без време, и я приюти на небето. — Свещеникът говореше напевно на италиански.

Стоях, вперил поглед в ковчега, положен до изкопания гроб. Тъмната яма приличаше на тайнствено убежище. Искаше ми се да разбия ковчега и да освободя жена си. Когато близките ни напуснат неочаквано, струва ни се, че това е нелогично и против здравия разум. Човек отказва да повярва в очевидното. Мирисът й, топлината на кожата й, усещането на главата й, положена на рамото ти — споменът от тези усещания остава да виси във въздуха и да чака починалият да се върне и да потвърди нелогичната истина, че всъщност не е умрял, а само се е скрил някъде.

Свещеникът зачете молитва на латински, мърмореше тържествено неразбираемите думи и в този момент почувствах, че ме обзема гняв — към Господ, който допусна такава безсмислена смърт, към света, дори към Франческа, която сама бе уредила всички подробности по погребението.

Според традицията на семейство Брамбила починалите трябваше да бъдат погребани два дни след смъртта им и тъй като Франческа не бе могла да се свърже с мен, докато съм бил задържан в полицейския участък, беше организирала цялото погребение, както и службата в католическата катедрала „Света Екатерина“. Струваше ми се, че всичко става прекалено бързо, като че ли само преди миг Изабела дишаше, а сега я заравяхме в земята.

За мен бе останала само тежката задача да съобщя тъжната новина на семейството си. Първо се обадих на баща си. В началото не можа да повярва, после съвсем безсмислено започна да настоява незабавно да се върна в Англия, като че ли моят собствен живот бе в опасност. Доста по-трудно ми беше да позвъня на брат си. Страхувах се, че тази новина може отново да върне Гарет към наркотиците, но нищо не можех да направя. Съобщих му направо и без никакви заобикалки. В началото настъпи дълго мълчание, след това за мой най-голям ужас последва монолог за прераждането според будистките вярвания. Знам, че неподходящата му реакция не бе злонамерена, но въпреки това ме разстрои. Думите му преминаха в плач. Такъв си беше Гарет, непрекъснато се хвърляше от една крайност в друга.

От валиума, който лекарят на компанията ми беше предписал, ми се виеше свят. Слънчевите лъчи танцуваха и проблясваха по перата на шикозните шапки на жените — за момент този образ ме разсея и ми донесе облекчение от чувството, което ме смазваше. Не можех да мисля. Не бях спал от момента на инцидента. Всеки път щом затворех очи виждах безжизненото тяло на Изабела, проснато върху пода на лодката. Последният ни разговор за Ахмос Хафре и предсказанието му не ми излизаше от ума. Някаква част от мен се бунтуваше при мисълта, че Изабела се бе поддала на предсказанието му, беше повярвала в него и то наистина се бе сбъднало. По този начин сама бе предизвикала смъртта си.

Хвърлих поглед към Франческа, която стоеше от другата страна на гроба, подкрепяна от Адел. Беше облечена в елегантна черна рокля от петдесетте години, но след смъртта на внучката си сякаш беше остаряла за една нощ. До нея бе застанал Хермес Хемиедес и разсеяно галеше рамото на възрастната жена. Погледна към мен, очите му бяха напълно безизразни. Извърнах поглед.

Звукът на дърво, удрящо се в камък, ме извади от унеса. Ковчегът достигна дъното на гроба и гробарите извадиха въжетата. Една птица се стрелна над кипарисите и полетя към изкопания гроб. Движението на крилете й привлече вниманието ми. Беше ястреб врабчар. Сетих се за татуировката на Изабела, за нейното Ба. Част от разума ми си зададе въпроса дали това не е духът й, който в момента напуска тялото й. Тази мисъл ме разсея за момент. След малко някой леко ме побутна по лакътя. Обърнах се и видях, че пред мен е застанал Адел и ми подава лопата. Според традицията най-близките мъже трябваше да хвърлят първите буци пръст в гроба. Взех лопатата и се загледах в полирания капак на ковчега. Пластовете червеникава песъчлива почва се променяха в дълбочина. Един геофизик полагаше съпругата си в земята. Все още не исках да го направя. Не исках да се откажа от нея.

Плачът на опечалените се сливаше с шума, който достигаше иззад високите стени на гробището — трамваите скърцаха, копитата на конете потропваха, от съседната джамия призоваваха за обедна молитва. Можеше ли Изабела да чуе всичко това от ковчега? Зададох си този въпрос, опитах се да отвлека вниманието си от мъчителната болка, която като обръч бе стиснала сърцето и белите ми дробове. Мигът отмина и аз все така стоях като парализиран и с ужас очаквах пръстта да се посипе върху ковчега. Това бе последният знак, че всичко е свършено. Надгробният камък на семейство Брамбила представляваше олтар със статуя на Мадоната. Вградените в мрамора черно-бели снимки на починалите приличаха на медальони. Там бяха бащата на Изабела, Паоло, прадядо й и съпругата му, чичо й, убит през Втората световна война, и една леля, стара мома. Потърсих с поглед снимката на Джовани Брамбила, но не я открих. Под тези портрети имаше вградени празни рамки, които зееха зловещо. Мисълта, че скоро там щеше да се появи снимка на Изабела, застанала в тържествена поза, ме ужаси.

Адел бе застанал зад мен и заедно с него хвърлихме първата лопата пръст в гроба. Топлината на множеството ръце, които една подир друга стискаха моята, ме върна към действителността.

Няколко черни мерцедеса на преклонна възраст чакаха пред вратите на гробището, за да откарат опечалените на помена. Имах нужда за момент да остана сам. Отделих се от Франческа и заобикалящите я и се отправих към група кипарисови дръвчета. Зад една от статуите се появи мъж и се доближи до мен толкова бързо, че го забелязах едва когато се изправи пред очите ми.

— Мосю Оливър Уорнок?

Стреснах се и вдигнах поглед към него. Мъжът беше нисък, около петдесетгодишен, с тежки клепачи и примигваше срещу мен като костенурка. Костюмът, който носеше, не му стоеше добре, а на главата си бе сложил бродиран фес и кой знае защо ми заприлича на чиновник. Бях толкова объркан, че за момент дори си помислих, че може би съм го срещал в египетското министерство на петрола в Кайро. Той се огледа неспокойно и ме дръпна зад един висок надгробен камък.

— Вие не ме познавате, но аз ви познавам — започна той. — Виждал съм и жена ви, за съжаление след смъртта й.

Предположих, че е един от многото лекари — шарлатани, които като паразити се бяха залепили за възрастните европейци, живеещи в Александрия. Той забеляза, че на лицето ми се изписа отвращение.

— Моите извинения, нека се опитам да ви обясня. Казвам се Деметриус ал-Масри и съм съдебен лекар в градската морга. Приемете съболезнованията ми, мосю Уорнок. Простете ми, че се намесвам, но има нещо, което непременно трябва да знаете.

— Бяхте ли на работа тази нощ? — попитах аз.

— Да, разбира се, но има нещо много странно, мосю Уорнок. Мога ли да говоря откровено?

— Не бих могъл да ви спра дори и да исках.

— За съжаление в моята професия има много неща, които не могат да се кажат деликатно.

Един опечален мина покрай нас и ни поздрави, като леко повдигна шапката си.

— Мосю Уорнок, за нещастие е мой дълг да ви съобщя, че когато трупът на жена ви бе докаран в моргата, от него липсваха някои от вътрешните органи.

Гледаше ме мрачно и едновременно с това неспокойно, като че ли извършваше тежко престъпление, съобщавайки ми тази информация.

Усетих, че ми се завива свят, докато се опитвах да осъзная значението на този факт.

— Искате да кажете, че е била извършена аутопсия, така ли?

— Искам да кажа, че някои от органите са били отстранени, преди тялото да ми бъде официално предадено.

Облегнах се на надгробния камък, започваше да ми се гади. Мисълта, че трупът на Изабела е бил поруган, направо ме потресе.

— Невъзможно е — измърморих аз. — Какво всъщност искате?

Все още си мислех, че мъжът може би се опитва да измъкне малко пари от мен.

— Ужасно е, че трябва да ви съобщя такава новина — отвърна той. — Но съм длъжен да ви кажа, че черният дроб, стомахът, червата и сърцето липсваха. Виждал съм подобно нещо само веднъж преди около двайсет години. Струва си да се отбележи, че и тогава жертвата беше жена, приблизително на възрастта на съпругата ви и се занимаваше с египтология.

— Значи сърцето на Изабела го няма?

Той отново се огледа нервно.

— Моля ви, хората около нас трябва да си помислят, че просто ви изказвам съболезнованията си. В Египет дори и статуите имат уши.

— Защо не съобщихте за това?

— Защото, приятелю, отношенията ми с властите и без това са твърде сложни, разбирате ме какво искам да кажа, нали?

Кимнах, много добре го разбирах.

Той се приближи още повече до мен.

— Запознат ли сте с изкуството на мумифициране? — прошепна.

— Съвсем слабо.

— Тогава може би сте чували, че за древноегипетските свещеници тези органи са били от огромно значение. Поставяли са ги в канопски вази, като капаците им са изобразявали бога, който ще съпровожда починалия в пътешествието му към подземния свят. Това, което не мога да разбера, е, защо и сърцето е било извадено. По традиция то се оставя в тялото, защото играе съществена роля в ритуала, наречен претегляне на сърцето. Ако то липсва, тогава съпругата ви няма никакъв шанс да премине в задгробния живот. Тя ще бъде, както вие християните бихте казали, осъдена вечно да остане в чистилището.

— Но защо някой би извършил такова отвратително престъпление? Съпругата ми е католичка.

Вероятно това не беше съвсем точно казано, но все още не можех да преодолея мисълта за чудовищното престъпление, а и мъжът беше видимо разстроен от духовните последствия от кражбата.

— Аз съм мюсюлманин, сунит, дядо ми е източноправославен. В този град религията е твърде сложно нещо. Надявам се, че духът на съпругата ви ще намери покой. Желая ви лека вечер, господине. — При тези думи той се поклони и се отдалечи между надгробните камъни.

Останах още известно време в сянката на дърветата, усещах се напълно безпомощен и това чувство като че ли ме притискаше към земята. Как може един интелигентен човек да вярва в духовните измерения на мумифицирането? И защо бяха избрали трупа на Изабела и го бяха осквернили така?

6

Колата ни бавно си пробиваше път по тесните улички към вилата на семейство Брамбила. Хвърлих поглед към Франческа, лицето й беше като вкаменено от скръб.

— Какво стана с трупа на Изабела, след като линейката го взе от пристана? — не се сдържах да попитам.

— Първо беше откаран в градската морга, а на другата сутрин в Дома на покойника. Според традицията семейство Брамбила погребват мъртвите си съвсем скоро след смъртта им.

— Напълно сигурна ли си, че не е била извършена аутопсия?

— Моля те, току-що положихме горката Изабела в гроба. Трябва ли да говорим за такива ужасни неща в момента?

— Франческа, ти уреждаше всичко, докато бях задържан в полицията. Просто искам да знам дали е била извършена аутопсия — настоях аз, бях твърдо решен да получа точен отговор.

— Разбира се, че не — сопна ми се тя. — Въпросът ти има ли нещо общо с оня идиот, представителят на властите, който се появи на погребението?

Мислех, че не го е забелязала, но тя ме гледаше настойчиво, изглеждаше съвсем дребна на фона на огромната кървавочервена седалка. Отново ме порази мисълта, че изглеждаше ужасно остаряла.

— Ти познаваш ли го? — попитах я аз.

— Александрия е едно село. Пълно е с бърборещи маймуни, които само правят пакости. Тук са скрити много истини и някои от тях са опасни. Бъди много внимателен, Оливър, иначе в един момент ще се окаже, че и ти се бориш за своята истина, както всички нас.

Целият двор на вилата беше покрит с огромен навес и под него бе сложена дълга маса, покрита с най-различни италиански и арабски сладкиши. Мълчаливи келнери, облечени във фракове, сервираха кафе, а гостите разговаряха помежду си шепнешком. Знаех, че всъщност Франческа не може да си позволи подобен помен, но когато й предложих пари, тя се обиди. На много от старите европейски семейства не им беше останало нищо друго, освен фасадата и за тях беше изключително важно да поддържат илюзията за богатство.

За първи път обърнах внимание на хората, дошли на погребението на жена ми. Тук беше Сесилия, отдавна изчезналата майка на Изабела, чиято красота се забелязваше отдалече, обичайните елегантно облечени италиански пенсионери, сред които се движеше Франческа, британският консул Хенриз, който съвсем наскоро ме бе освободил от египетската полиция, и съпругата му. Когато се запознахме, Хенриз ме изгледа високомерно, след като чу северния ми акцент, а като разбра, че жена ми принадлежи към една от най-високопоставените фамилии в Александрия, остана изключително учуден. И двата случая ме накараха да не го заобичам особено.

Забелязах един представител на клиентите на компанията, за която работех — „Александрия Ойл Къмпъни“ — господин Фартайм. Той бе човекът, наел ме за консултант. Когато погледите ни се срещнаха, той ми кимна съчувствено. Беше ми симпатичен, въпреки споровете на тема околна среда, които водеше с Изабела по време на фирмените тържества. До него стоеше европейка на средна възраст, облечена в размъкнат сив вълнен костюм. По силно зачервеното й лице можеше да се прецени колко неподходящо е това облекло за горещините на Александрия. Амилия Линхърст. Видях, че погледна към мен, но след това вниманието й беше привлечено от Хермес Хемиедес, който все още стоеше до Франческа. За моя най-голяма изненада видях как по лицето й се изписа страх и след това тя бързо се извърна.

Към мен се приближи един висок, елегантен млад мъж на около трийсет години, последван от забулената си съпруга. Ашраф Ауад, синът на Адел, икономът на Франческа. Бяха израснали заедно с Изабела и дружбата им бе продължила и когато вече бяха станали възрастни хора. Не обичах да мисля за Ашраф като за заплаха, но предполагах, че връзката му с Изабела неведнъж е била на ръба на интимността. Той бе убеден социалист и привърженик на политиката на Насър, беше завършил инженерство в Московския университет и всичко това много допадаше на левите разбирания на Изабела. Когато го представяше на някого, тя винаги казваше: „Запознайте се с новия Египет“. Според нея неговата образованост и политическа страст бяха проявление на най-добрите страни на египетския национализъм. Ашраф ни беше гостувал веднъж в Лондон, на път от Москва за Кайро. В продължение на няколко седмици спеше на дивана в хола ни и беше главно действащо лице по време на партитата. Очароваше жените и вбесяваше мъжете с пламенните си речи на тема социализъм и Близкият изток. Усещах, че не ме одобрява особено, но Изабела направо го боготвореше. В много отношения той бе изпълнявал ролята на брата, който никога не бе имала. И нещо много по-важно, чрез него тя намираше начин да се впише в новото постколониално общество. Забелязах, че жена му е напълно забулена, а той е облечен в традиционни дрехи и е пуснал брада. Зачудих се какво се бе случило с „новия Египет“. Кога и защо се бе превърнал в правоверен мюсюлманин?

За моя най-голяма изненада Ашраф се разплака, когато се приближи до мен, за да ми стисне ръката.

— Оливър, приятелю, това е трагедия, истинска трагедия. Загубих сестра си, твоята съпруга. Но Изабела беше смела. По-смела, отколкото вероятно някога ще разбереш.

Той ме прегърна, а аз смутено го потупах несръчно по рамото.

Винаги тайно съм завиждал на откровеността, с която мъжете от Близкия изток изразяват чувствата си. Не си спомням баща ми някога да е прегръщал мен или Гарет. Най-многото, което можех да очаквам, бе да сложи ръка на рамото ми и като дете мечтаех за тази недодялана и уж случайна проява на близост. В Египет мъжете се целуваха, държаха се за ръце, бащите съвсем открито галеха синовете си. Наблюдавах сълзите на Ашраф със скрита завист. Все още не можех да намеря начин да излея мъката си. Искаше ми се да можех и аз да заплача.

Франческа, твърдо решена да следва протокола, прекъсна съболезнованията на Ашраф и ме поведе към подиума, издигнат в единия край на навеса. На него бяха поставени три богато украсени стола.

— Ти като съпруг ще седнеш в средата. Аз ще бъда отдясно, а майката — Франческа сякаш изплю тази дума, толкова трудно й беше да прикрие отвращението си, — ще седне отляво. Хората ще дойдат да изкажат уважението си, а ние трябва да спазваме благоприличие. С това задълженията ми като баба приключват.

Сесилия се отпусна на стола, предназначен за нея. Тя ридаеше тихо, изрисуваната й уста се отваряше и затваряше като риба на сухо. Имаше нещо преднамерено театрално в скръбта й, което ме отвращаваше. Забелязах, че Франческа я гледа с открито неодобрение.

Въпреки че с Изабела бяхме женени от пет години, никога преди това не се бях срещал със Сесилия. Изабела ми беше казала, че майка й изпитва патологичен страх от физическа близост. „Обхваща я клаустрофобия, ако трябва да прекара известно време със собствената си дъщеря“ ми беше казала тя една вечер, след като се бе скарала с майка си по телефона. „Не обича да й се напомня, че е раждала. Тази жена бяга от миналото си и изпада в ужас от мисълта, че един ден може да се сблъска с него в лицето на сърдитата си дъщеря.“

Изпълненият с презрение глас на Изабела все още кънтеше в ушите ми. Имаше причина да е сърдита. От нейна гледна точка майка й я беше изоставила. Сега, когато виждах отношението на Франческа към Сесилия, ми мина през ум, че ситуацията може би е била доста по-сложна.

Действието на валиума беше започнало да отминава. Отчаяно се нуждаех от нещо, което да ми помогне да се справя с обземащата ме мъка и с досадата от срещата с безброй непознати, но наоколо нямаше и капка алкохол.

Един мъж, застанал в другия край на навеса, ми направи знак да отида при него. Франческа ми го беше посочила по-рано и с пренебрежение ми бе обяснила, че това е съпругът на Сесилия, Карлос. Беше поне десет години по-възрастен от нея и носеше типичните за богатия европеец дрехи — панамена шапка, ленен костюм, мокасини и златни копчета на ръкавелите, които проблясваха на светлината. Извиних се, станах от стола и отидох при него. Той се здрависа с мен и се представи. След това ме хвана фамилиарно под ръка и ме заведе зад навеса, където никой не можеше да ни види.

— Ето, приятелю, пийни малко от тази ракия. Тя е от селото, в което израснах — каза той и ми подаде плоска сребърна бутилка.

Отворих капачката и с удоволствие отпих голяма глътка. Алкохолът изгори гърлото ми и ме удари в главата, но ме накара да забравя за случващото се в момента, а аз точно това исках.

— Наистина съжалявам, че се срещаме при такива обстоятелства. Жените от семейство Брамбила са такива, докато се усетиш, и вече са те погълнали изцяло. Трябва обаче да разбереш, че Сесилия обичаше дъщеря си.

— Показваше го по доста странен начин — отвърнах аз.

Опитах се да си спомня какъв точно е бизнесът на Карлос, но не успях. Вследствие на успокоителните и ракията съзнанието ми плуваше като в мъгла.

— Нещата са много по-сложни, отколкото си представяш, приятелю. Когато Паоло умря, бабата и дядото настояваха детето да остане при тях. Джовани беше луд човек, вманиачен на тема мистицизъм. Можеше да хипнотизира хората също като змиите. Ако ме питаш мен, всички от семейство Брамбила са луди. Що се отнася до Франческа, тя още не може да прости на сина си, че умря толкова млад.

Кимнах, малко се съмнявах в това, което ми казваше, но му благодарих за ракията и се върнах на мястото си. Франческа ме изгледа неодобрително, но беше прекалено заета с италианските си гости, за да ми се скара.

Изненадах се, когато видях, че първият англоговорещ човек, който дойде при мен, беше Амилия Линхърст. Бях се запознал с нея по време на един коктейл в британското консулство. Английската египтоложка бе станала известна с това, че носеше вълнени костюми дори и в най-големите летни жеги, за най-голямо удивление на арабите, членове на престижния Смуха поло клуб. Те дори бяха започнали да организират залагания помежду си, свързани с облеклото й. В мен тя бе оставила впечатление на човек, застинал в една отминала епоха. Като че ли тя и до ден-днешен живееше в следвоенния „Кенсингтън“[1] от края на четирийсетте години — купоните, мрачният й апартамент и мъглата си оставаха все така непроменени и само очакваха завръщането й. При първата ни среща тя веднага се впусна в разпален монолог на тема нефтодобив и как той разрушава природата или Гея, както тя непрекъснато я наричаше, с което особено много ме дразнеше. Освен това се беше опитала да ме подложи на кръстосан разпит относно работата на Изабела и това ме бе накарало да изпитам особена неприязън към нея. Изглежда бе изпаднала в отчаяно положение и имаше нужда от информация, може би, за да напише нова научна работа, която да възстанови професионалната й репутация. Каквито и да бяха намеренията й, нямах й никакво доверие.

— Изненадан съм да ви видя тук, госпожице Линхърст — не успях да сдържа противоречивите си чувства.

— Може би защото не сте ме очаквали — отвърна тя. — Но, моля ви, разберете, аз изпитвах най-добри чувства към съпругата ви, особено по времето, когато бяхме заедно в Оксфорд. — Тя се наведе към мен и сниши глас: — Що се отнася до другите по-належащи въпроси, надявам се, че добре разбирате последствията от укриването на недекларирани антики, особено когато те имат такава духовна стойност. В момента държавата преминава през болезнено възраждане и времената са опасни. Тази антика притежава сила, която човек с прозаични интереси като вас никога не би могъл да разбере. Но има хора, които могат. Ако това откритие попадне в ръцете на неподходящи хора, то би могло да се окаже много опасно.

Бях изненадан от директния начин, по който ми говореше, и усетих, че преминавам в защита. Дали Изабела наистина беше права, когато подозираше, че Амилия Линхърст знае колко близко е до откритието? Реших, че е най-добре да се правя на наивен.

— Ние никога не дискутирахме своята работа помежду си — отвърнах небрежно.

Амилия ме изгледа недоверчиво.

— Оливър, ако имате нужда от помощта ми, можете да ме посетите по всяко време. Не знам дали Изабела напълно съзнаваше истинската стойност на обекта, който търсеше…

Тя млъкна и хвърли поглед през рамото ми. Учудих се, когато забелязах, че в очите й пробяга страх. Обърнах се и видях, че към нас се приближава Хермес Хемиедес, следван от свещеника, отслужил погребението.

— Сега наистина трябва да си тръгвам. — Амилия стисна ръката ми и си тръгна.

Хермес се качи на подиума, на тънките му устни играеше иронична усмивка.

— Жени като тази са опасни, защото не изглеждат такива — отбеляза той, докато наблюдавахме отдалечаващата се Амилия. — Оливър, смъртта на Изабела е огромна загуба за мен.

Той обви ръце около мен и ме обгърна миризмата на мускус и на одеколона му — мирис на зеленина, но и на нещо по-силно. Поради емоционалното ми състояние сетивата ми бяха изострени и ми се стори, че това е мирисът на разлагаща се плът. Дръпнах се смутено назад.

— Благодаря ти, знам, че ти си един от малкото хора, които Изабела дълбоко уважаваше.

Той се засмя, смехът му прозвуча като лай на хиена. Погледът ми беше привлечен от един странен медальон, който висеше на врата му. Беше изработен от сребро и представляваше Тот — павиана, бог на луната, за когото древните египтяни вярвали, че от името на бог Ра е дал на хората йероглифите.

— Много умните хора могат да бъдат и много арогантни — каза Хермес. — Аз просто й помогнах да открие истинската си същност и да се научи да не допуска компромиси.

— Така си и мислех.

Приближи се до мен и отново усетих одеколона му, от който ми се догади.

— Ако Изабела наистина е открила астрариума, трябва да знаеш, че той представлява огромна ценност за много хора, повечето от които не страдат от скрупули като мен.

Извади картичка от джоба си и я пъхна в ръката ми.

— Ако уважаваш амбициите на милата си съпруга, ще ме посетиш, преди да е станало прекалено късно. Най-добре по здрач.

Хвърлих един поглед на адреса. Намираше се в стария арабски квартал, в западната част на града. Когато отново вдигнах поглед, египтологът си проправяше път през тълпата от гости и хората се отдръпваха, докато той се отдалечаваше с клатушкаща се походка. За момент се попитах какво ли би казал, ако знаеше какво ми бе съобщил съдебният лекар.

Почувствах се ужасно изморен и реших и аз да си тръгна. Изправих се, но Франческа ме хвана за китката и ми попречи да сляза от подиума.

— Не можеш да си тръгнеш сега, Оливър.

— Мога, и ще го направя — отвърнах й аз. — Време е да се отдам на скръбта си.

Никога не съм се държал така грубо с възрастната жена и тя не направи повторен опит да ме спре.

С учудване осъзнах, че вече е почти вечер. Малка каруца, теглена от един кон, чакаше пред вилата на семейство Брамбила. Каруцарят, слаб като тръстика мъж на средна възраст, облечен в традиционни дрехи, се беше облегнал на оградата и пушеше. Когато ме видя, хвърли цигарата и се изправи.

— Моля, качете си — каза той тихо, но с нетърпящ възражение тон.

Исках да походя пеш, затова махнах с ръка да го отпратя.

— Няма да ви струва нищо. Моля ви, мосю Уорнок, настоявам.

Поколебах се, чудех се дали не е някой от тайната полиция, но достойнството, с което се държеше, както и молбата, изписана по откритото му лице, ме накараха да му се доверя. Умората и мъката ме караха да се чувствам напълно изтощен. Качих се и му казах да ме закара във вилата в Рушди.

Движехме се през тесните улички на града. Въздухът беше чист след падналия дъжд. Равномерното потропване на копитата ме унесе и скоро изпаднах в нещо подобно на транс. Усещането за движение отлагаше ужасната самота, в която знаех, че ще потъна, когато се прибера във вилата и трябва да се изправя лице в лице с останките от живота ми с Изабела.

Каруцата намали ход, когато наближихме една сводеста врата, която като че ли водеше към тъмен двор. Изведнъж един мъж, чиято глава и по-голямата част от лицето му бяха увити в шал, се прехвърли в каруцата. На рамото си беше преметнал някаква чанта. Това ме извади от унеса ми и аз се отдръпнах назад. За мое най-голямо облекчение изпод тъмносиния шал се показа лицето на Фахир.

— Не казвай нищо — прошепна той. — Астрариумът е в чантата до краката ти. Обещах на Изабела да ти го предам. Тя каза, че знаеш какво трябва да направиш с него. Пази астрариума с живота си, Оливър. Не знам точно каква власт има той, но има хора, които вярват, че би могъл да бъде използван, за да се разруши всичко, за което сме се борили в тази страна — политическата стабилност, мирът, развитието на икономиката и още много други неща.

Подрънкващата каруца спря пред вилата.

В един от прозорците на горния етаж видях силуета на Ибрахим, който палеше лампите в очакване да се върна.

— Занеси астрариума при приятеля си Бари Дъглас. Можеш да му се довериш. Той знае как да отвори контейнера и да определи възрастта на рамката чрез въглеродния метод. След това ще може да ти каже точно какво представлява. Трябва да го направиш — заради Изабела. Знаеш, че и аз я обичах.

Сграбчих го за ръката.

— Защо рискуваш живота си, Фахир? За кого работиш?

Той се усмихна тайнствено и се освободи от ръката ми.

— Пази се, приятелю.

Скочи от каруцата и потъна в сенките.

[1] Кенсингтън — един от луксозните квартали в Западен Лондон. — Б.пр. ↑

7

Бях се уговорил да се срещна с Бари Дъглас в „Спитфайър“, малък бар встрани от Шариа Саад Захлул. Отворен през 1930 година, той е бил особено популярен сред съюзническите войски, изпратени в Александрия по време на Втората световна война. Собственикът му — почитател на английската култура — беше поставил на перваза на един от прозорците малък гипсов бюст на Уинстън Чърчил с преметнато върху него британско знаме. Вътре винаги цареше полумрак. Това беше едно от любимите места на Бари.

След като се запознахме с Бари Дъглас и двамата с Изабела бързо се сприятелихме с него. Бях привлечен от пълния му непукизъм, както и от типичната за австралийците нетърпимост към всякакви глупости. И двамата се отнасяхме с дълбоко презрение към преструвките и снобизма на висшата класа. Това, което не ми харесваше, беше особената му привързаност към мистицизма и духовното, но пък Изабела напълно споделяше тези негови увлечения.

Застанах на входа на бара и се поколебах. Когато се уговарях с Бари да се срещнем тук, не събрах смелост да му кажа, че Изабела е мъртва. Всеки път, когато съобщавах новината на някого, все едно отново преживявах ужаса от удавянето й. Освен това си казах, че няма начин да не е чул за това — новините се разпространяваха из Александрия с бързината на пожар. Събрах сили и прекрачих прага. По стените висяха множество стари снимки — прашни черно-бели фотографии, на които се виждаха усмихнати млади мъже, облечени в камуфлажни дрехи, прегърнати като за пред обектива — англичани, канадци, австралийци, новозеландци, тук-таме някой шотландец с барета на главата. Някои от тях приличаха на деца в големите си униформи, тесните им рамене бяха потънали в куртките. Големите им очи, излезли червени на снимките, сякаш се взираха през времето, а в зениците им се прокрадваше страх, който напълно обезсмисляше широките им усмивки. Сигурно не им е било лесно да защитават територия, която местните хора са смятали, че им е открадната, и да се разбират с противоречивото арабско общество. Да не говорим за александрийците от италиански произход, като бащата на Изабела, някои от които вече били напуснали града, за да се бият на страната на Мусолини или на германците.

Хвърлих поглед наоколо, не открих Бари, затова седнах на бара и си поръчах едно „Блъди Мери“. Погледнах отново снимките и си зададох въпроса колко ли от тези войници са погребани във военното гробище в Ел Аламейн. Там имаше седем хиляди надгробни камъка, всички еднакви, простиращи се на огромна територия. На някои от тях беше написано — седем неизвестни войници, пет неизвестни войници и така нататък. Приятели, загинали заедно, след това погребани в общ гроб.

— Господи, изглеждаш ужасно — австралийският акцент на Бари се разнесе из заведението.

Дръпна един висок стол до бара и се опита да намести на него огромното си туловище.

— Тези проклети столове са направени за джуджета. Азис! — викна той на управителя, който в това време бършеше чаши. — Кога най-после ще сложиш тук нормални столове?

Азис сви рамене, без да обръща особено внимание на австралиеца, който знаех, че е редовен посетител тук.

— Поне бирата е студена — обърна се Бари към мен. — Как си, приятелче, държиш ли се?

Сложи огромната си ръка на рамото ми и ме прегърна с мечешка прегръдка.

Извърнах лице, боях се, че сдържаността ми ще се пропука. И може би това наистина щеше да се случи, ако в този момент не бях обгърнат от миризмата на евтин афтършейв, пот и хашиш, които идваха от старото кожено яке на Бари. Той ме освободи от прегръдката си и избърса сълзите си.

— Беше ужасно погребение. Толкова ги мразя тези неща. Когато се присъединя към великия Буда на небето, искам останките ми да бъдат сготвени на вкусна яхния, така че молекулите ми да се рециклират по смислен начин.

Това беше една от ужасните черти на Бари. Никога не можеш да разбереш дали ти говори сериозно, или не.

— Ти беше ли на погребението? — попитах аз.

Не го бях видял, сигурно през цялото време съм се държал като сомнамбул.

— За нищо на света не бих го пропуснал. Стоях най-отзад. Не исках да разтревожа местните с присъствието си. — При тези думи той издуха носа си в една огромна бродирана кърпа. — Поне католиците направиха добро шоу, не са като протестантите. Не можеш да имаш прилично погребение, ако ритуалът не е добър. Ами Изабела? Съвсем не й беше време — и той удари по бара, за да подчертае думите си. — По дяволите, изобщо не й беше дошло времето!

Една двойка, прикрита в ъгъла, погледна към нас, един самотен кипърски моряк се обърна и ни изгледа продължително, а уличната котка изскочи изпод една от масите. Грамофонът, поставен на бара, се включи и музиката на „Кингс“ изпълни тишината — младежки мечти от един съвсем друг свят.

Азис, без никой да му подсказва, постави чашата с бира пред австралиеца.

Бари Дъглас беше един от онези рядко срещани хора, чийто колорит и непукизъм действаха на останалите като електрически шок. Детинската му страст към абсурда беше едновременно разтоварваща и заразителна. Беше на четирийсет и пет години, висок метър и деветдесет и тежеше сто двайсет и седем килограма. Имаше дълга, вечно рошава светлоруса коса и брада, които му придаваха вид на викингски бог. Изгорялата му от слънцето кожа беше набръчкана, както се получава при повечето бели хора, които живеят в Африка. Когато беше пиян, приличаше на разярен бик, а и се държеше като такъв, но когато беше трезвен, можеше да очарова и най-недостъпната жена. Местните араби го обичаха, а и той беше живял в Александрия толкова дълго, че за тях се беше превърнал в нещо като талисман. За сблъсъците му с местната полиция се разказваха невероятни истории, но дори и пазителите на реда се отнасяха с добро чувство към редовните му изпълнения. Умел гмуркач и сърфист, Бари твърдеше, че по-голямата част от живота си е прекарал в океана, отколкото извън него. Определяше себе си като „експерт по водните басейни“, макар че никога не ставаше ясно точно в каква сфера е експерт. Винаги ми се струваше, че по-подходящо бе да използва думата иманяр, но колкото повече опознавах Бари, толкова повече се изненадвах на необикновените му способности в най-неочаквани сфери.

Бе напуснал Австралия в края на петдесетте години и се бе озовал в Калифорния, където участвал в експерименти с ЛСД, провеждани в Бъркли. След това преживяване преосмислил всичките си житейски ценности. Напуснал академичния живот, за да се отдаде на приключения, и успял да си намери работа като гмуркач в екипа на Жак Кусто. Това поставило началото и на страстта му към изследване и издирване на потънали кораби. Колкото и бохемски живот да водеше, когато не участваше в експедиция, щом търсенето започнеше, той фокусираше цялото си внимание върху издирвания обект и се превръщаше в истински хищник. Според Изабела австралиецът беше един от най-добрите реставратори на златни, сребърни и бронзови артефакти, а слуховете за феноменалните му способности да определя възрастта на дървените предмети посредством въглеродния метод, се носеха като легенди между археолозите.

След като бе работил за Кусто, Бари се бе местил на много места по света, докато най-накрая се бе установил в Александрия. Самият той твърдеше, че за него сексът е изключително важен, и можеше да е толкова моногамен, колкото и един заек. По негово мнение бракът беше противна и остаряла институция. Всичко това обаче не го бе възпряло да се ожени три пъти — един път за индийка, после за будистка от Тайланд и накрая за мюсюлманка. Но и трите му брака бяха пълна катастрофа.

— Знаеш колко много обичах Изабела — каза той, отпи няколко големи глътки от бирата си и впери поглед в мен. — Знам, че си англичанин, но за бога, Оливър, дай воля на емоциите си. Направо откачам, като те гледам така.

Сведох поглед към венчалната си халка.

— Не мога, не още. Но вероятно след няколко дни ще се срина и ще се превърна в хленчеща развалина.

Бари продължаваше да се взира в мен, сиво-сините му ириси плуваха в море от спукани капиляри.

— Надявам се осъзнаваш — започна той и направи широк жест с ръка, който обхващаше всичко наоколо — бара, клиентите, Азис, който палеше цигара в ъгъла, — че всичко около нас е само една илюзия, само съвкупност от частици, материя, тела, неврони. Тя все още е с теб, в твоя…

Усетих как в мен се надига гняв, нямах нужда от съчувствието му.

— Стига с тези глупости, Бари. Казвал съм ти много пъти, че съм атеист. Не вярвам в прекрасните приказки за духа.

— Изобщо не говоря глупости. Нали не искаш да ми кажеш, че според теб хората са само плът и кръв? Древните египтяни са били съвсем прави. Съществува цял един друг свят извън реалността, която сетивата ни възприемат в този момент. Знам го със сигурност — виждал съм съществуването на този космос.

— Ако питаш мен, злоупотребил си с наркотиците.

Бари отново надигна бирата си.

— Може би си прав. Може би мозъкът на стария Бари започва да се размеква. Но познавам хора с коефициент на интелигентност три пъти по-голям от моя, хора физици, които са напълно съгласни с мен. Нищо не може да промени факта, че на Изабела още не й беше дошло времето.

Изпразни чашата си. Последвах примера му и си допих питието, след което и двамата си поръчахме по още едно.

— Знаеш ли, че бях с нея, когато се удави? Опитах се да я спася…

— Слушай, приятелю, никой не можеше да знае, че ще има земетресение. Такива неща се случват много често. И въобще защо, по дяволите, се гмуркахте в залива? Там е строго забранена зона. Чакай да отгатна — вие и двамата работите за МИ-5 и сте оглеждали дъното, за да търсите някакви военни тайни.

Азис се облегна на бара и се наведе към нас:

— Не си прави шегички, приятелю. В Александрия дори и змиите имат уши.

— Така ли? А мишките имат разни други работи. — Бари се престори на обхванат от параноя, погледна под масата, после зад ъгъла на бара.

Опитах се да не обръщам внимание на типичното му австралийско перчене и сниших глас:

— След инцидента в продължение на двайсет и четири часа ме разпитваха. Най-накрая от нефтената компания позвъниха на британския консул и той уреди да ме пуснат.

— Гадни копелета, могли са да проявят уважение към скръбта ти след смъртта на съпругата ти — заговори Бари съвсем сериозно. — Но Изабела се беше заловила с нещо голямо, не е ли така?

Хвърлих поглед към Азис, който съвсем съзнателно се бе отдалечил от нас и в момента бършеше някакви чаши.

— Тя наистина откри нещо — обърнах се отново към Бари. — Един предмет, който според нея е много важен от историческа гледна точка.

— И?

— Трябва да определиш възрастта му чрез въглеродния метод. Мисля, че самият артефакт е бронзов. Поне така смяташе Изабела.

Последните думи на Фахир отново проблеснаха в ума ми. Бях занесъл чантата вкъщи, но единственото нещо, което направих, бе да извадя металния цилиндър от нея.

— Дори не мога да го погледна, Бари — продължих аз. — За мен всичко вече е приключило. Всичко губи смисъла си, като си помисля, че заради него загуби живота си.

Вероятно Бари беше карал колата на компанията обратно до вилата, аз бях прекалено пиян, за да го направя. Навсякъде беше тъмно, с изключение на един малък фенер, който светеше на първия етаж. Докато се олюлявах към входната врата, с благодарност отбелязах, че Ибрахим е останал буден, за да ме изчака. В тези първи дни след смъртта й често го чувах как плаче зад затворената врата на малката си стая. След като Изабела се удави, той беше започнал да се държи сдържано и затворено, сякаш смъртта беше важен гост в къщата ни, към когото трябваше да се отнасяме със специално уважение. Икономът ни бе закрил всички огледала и бе дал на някого малкото котенце, което Изабела беше прибрала, като твърдеше, че ще ни донесе нещастие, ако го задържим.

Ибрахим отвори вратата, докато търсех ключовете из джобовете си. Той беше вярващ мюсюлманин и категорично не одобряваше пиенето. Намръщи се, когато влязох залитайки в антрето, а Бари ме придържаше да не падна.

— Мосю Уорнок е покосен от скръб — обясни австралиецът тържествено и след това се оригна.

Ибрахим се отдръпна погнусен от миризмата на алкохол, която се носеше от дрехите ни.

— Така е — отвърна той и отново си възвърна присъствието на духа. — Чувал съм, че силното кафе помага при такава скръб. Искате ли да ви приготвя?

— Чудеса идея — казах аз, надявайки се, че не завалям прекалено много думите. — Ще си изпием кафето в хола.

Бари ме последва в голямата стая и подсвирна от изненада, когато запалих лампите.

— Не мога да се начудя на лукса в тази вила. Когато човек привикне с целия този разкош, това е началото на моралното му падение, да не говорим за социалистическите му убеждения.

— Какви социалистически убеждения? — попитах едва разбираемо.

— Стига, приятелю, Изабела те издаде.

— Тогава бях студент — станах член на прославената социалистическа партия на някогашна Велика Британия само за да ме харесват мацките. Исках единствено да се измъкна от тясната къща на родителите си и да не отида да работя в мината. И както виждаш, успях, а сега можеш да ме застреляш — заключих аз. Колкото и да не ми се искаше, думите ми прозвучаха като оправдание.

— О, стига, и ти като мен не можеш да се свъртиш на едно място.

Бари грабна от бюфета английската военна каска останала от времето на Първата световна война, нахлупи я на главата си и започна да марширува по паркета.

— Смяташ, че ако се установиш някъде за по-дълго време, цялото ти минало — нещастното ти детство, тъпите ти любовни истории, предадените идеали и работническото ти потекло — всичко това ще те настигне и ще предизвика истинска катастрофа. Бам, бам и си мъртъв.

— Нещо подобно.

Седнах на пода, изведнъж се почувствах изтощен от събитията през деня — погребението, помена, както и от странната среща в гробището.

— Бари, ужасно съм пиян и прекалено нещастен, за да философствам.

Настроението на австралиеца веднага се промени. Той постави каската на мястото й и ми помогна да се изправя.

— Добре, човече, а сега ме заведи при Златния Телец.

Отключих вратата на спалнята. Обикновено не заключвахме вратите във вилата, но бях запомнил настойчивите предупреждения на Фахир, колкото и замаян да бях през онези дни. Това беше най-малкото, което можех да направя. Металният цилиндър се намираше на пода в средата на спалнята, където го бях оставил по-рано. От него още се процеждаха кал и морска вода, които попиваха в килима. Бари клекна до цилиндъра и го почука леко с пръст.

— Все още е вътре, така ли?

— Според металотърсача — да. Това е някакъв уред, използван в мореплаването, поне Изабела смяташе, че е така. Освен това споменаваше нещо и за дървена рамка.

— Уред, използван в мореплаването? За коя епоха говорим?

Поколебах се. Може би ако не бях толкова пиян, нямаше да бъда толкова откровен, но лицето на Бари ми се стори толкова открито, разрошената му руса коса стърчеше като бодлите на разгневен таралеж.

— От времето на Птолемеите, по-точно от времето на Клеопатра.

Знаех, че според Изабела е принадлежал на Клеопатра, но не бях сигурен дали уредът не е още по-стар. Искаше ми се да бях слушал по-внимателно обърканите й понякога обяснения.

Бари присви очи.

— Това е невъзможно. По онова време не е имало мореплавателни уреди.

— Май ти беше човекът, който винаги твърдеше, че не трябва да позволяваме на общоприетите представи и очаквания да ограничат кръгозора ни.

— Цитатът е „очакванията на общоприетите представи“, пияно копеле такова. Криеш нещо, приятелю, кажи ми точно какво е смятала Изабела, че е открила.

— Някакъв астрариум, за който се смята, че има свръхестествени свойства.

Бари вдиган учудено вежди.

— Поне според Изабела е така — добавих бързо.

— Чудесно — това обяснява много неща, Оливър. Знам, че не вярваш, но нека да видим какви са били древноегипетските разбирания за магия. Според тях тя е тясно обвързана с религиозния култ и интелектуалните занимания. Например Изида е била смятана за „изкусна в магията“, тъй като й било съобщено тайното име на бога Слънце. Бог Тот, богът на писменото слово, също е бил бог на магията. Неговата задача била да подреди по значимост висшите божества — Озирис, Хор, Пта, Амон и Ра. Това му е дало изключително голяма власт. — Бари беше във вихъра си, с удоволствие се възползваше от всяка възможност да говори за древните египтяни. — Всеки уважаващ себе си магьосник, като мен например, е разполагал с богата библиотека. Предполагало се е, че магьосниците могат да прочетат всяка свещена дума, запетая и том от Тот, идеята е, че познанието ги прави точно толкова могъщи, колкото и самият бог. Казвам ти, понятията са много по-сложни, отколкото учебниците по история ги представят, но е възможно, наистина е възможно да се окаже, че древните са били прави.

— Какво общо имат всички тези приказки с астрариума или с астролабията или каквото, по дяволите, беше там? — попитах аз.

Бари потопи пръста си в калта в цилиндъра и го облиза, като очевидно не обърна никакво внимание на отвращението ми.

— Слушай, приятелю, ако този инструмент някога е бил използван от магьосник, трябва да възприемеш неговия манталитет и да се отнасяш с уреда с уважение и страх. Този артефакт, както ти упорито го наричаш, може да притежава страхотна сила, ако попадне в правилните ръце. В ръцете на някой, който знае как да го използва. Ако Изабела е права, значи този уред е бил създаден стотици векове преди епохата на Просвещението, преди отделянето на църквата от държавата, на религията от науката, преди началото на психоанализата. Не че предполагам, че толкова нещастно копеле като теб ще разбере нещо — завърши той мило.

Посочих към металния цилиндър. Стоеше изправен като обелиск, който вещаеше нещастие.

— Не знам дали е магически, или не, и дали все още притежава някаква сила, но знам, че Изабела се удави заради тази проклета безсмислена находка. — В гласа ми имаше повече горчивина, отколкото ми се искаше.

Бари пъхна пръста си в цилиндъра и с върха на нокътя си внимателно остърга част от калта, така че се показа нещо, което твърде приличаше на дървена рамка.

— Изглежда ми доста добре запазен, за да е от времето на Птолемеите. Сигурен ли си, че Изабела нещо не е объркала датите?

— Много добре познаваш Изабела, беше изключително точна и изцяло отдадена на проучванията си. Но слушай внимателно, това много ще ти хареса, един мистик на име Ахмос Хафре от Гоа в крайна сметка я убеди в съществуването на астрариума.

— Онзи Ахмос Хафре ли?

— Предполагам, че да.

— Този човек е истинска легенда. Той е един от най-великите мистици на века.

— Да бе, наред с Худини, Кроули и Мики Маус. Легенда или не, Хафре упражняваше пълен контрол върху Изабела. И ето какво стана — митът се превърна в реалност — завърших аз драматично и също седнах на пода.

Бари отново надникна в цилиндъра.

— Ще трябва да го занеса в апартамента си, да го почистя от солената вода и след това да определя възрастта на дървената рамка чрез въглеродния метод. Господи, Оливър, Изабела е била права, знаеш ли колко важно може да се окаже това откритие?

За мое най-голямо учудване лицето на Бари светна, озарено от същото маниакално въодушевление, което толкова пъти бях наблюдавал у жена си. Зачудих се дали да не го попитам какво мисли за изчезналите органи от трупа на Изабела, но реших да не насърчавам още повече влечението му към мистицизма.

— Вземи го, но, моля те, в най-скоро време ми кажи какви са резултатите — заявих аз. — Трябва да реша какво да правя с това проклето нещо, преди да се върна в „Абу Рудиз“ другата седмица.

Наблюдавах от балкона как Бари се отдалечава по алеята, рошавата му глава се виждаше през клоните на магнолията. Той се чувстваше най-добре през нощта, както и когато се намираше под водата. Всъщност подозирах, че това не е проява на смелост, а съзнателно търсене на риска, непреодолимо влечение към ситуации, при които способностите му ще бъдат подложени на изпитание. Тъкмо поради тази причина той се бе заел с възложената му задача.

Зави зад ъгъла и изчезна. Облегнах се изтощен на стената, почувствах вечерния хлад върху лицето си. Мократа ми от пот риза бе залепнала за гърба ми. Сега започнах да осъзнавам колко много се страхувах да не заспя. Бях започнал да се боя, че с всеки изминал ден споменът за Изабела ще избледнява и най-накрая ще ме напусне напълно — това щеше да бъде моментът, в който тя щеше да си отиде завинаги.

Върнах се с тежки стъпки в спалнята. Огромното ниско легло беше покрито с бродирана завивка, към която бяха пришити огледалца — това беше една от придобивките на Изабела от Индия. Ужасявах се, че трябва да спя сам в това легло, а мисълта, че утре сутринта ще се събудя и тя няма да е до мен, ме караше да се чувствам още по-потиснат. Усещането за липсата на Изабела добиваше все по-голяма сила и заплашваше да унищожи желанието ми да живея. Знаех, че ако не спя и тази нощ, ще се срина напълно.

Съблякох ризата и панталоните и влязох в банята. Протегнах се към шкафа и съборих кутийката с талк, който се разпиля по перваза на прозореца. Погледнах нататък и осъзнах, че в момента съм твърде пиян, за да се занимавам с това. Реших, че ще го почистя на сутринта.

Измих си зъбите, напълних умивалника със студена вода и потопих главата си в него, в опит да изтрезнея. Стоях така, усещах как водата притиска ноздрите и устните ми и си представях лицето на удавената Изабела. Питах се какво ли е чувствала в онзи момент. Беше ли изпаднала в паника, беше ли се борила, за да остане с мен? Трябваше да знам. Трябваше да намеря начин да вляза в съзнанието й, трябваше да си я върна. За момент бях изкушен да поема дълбоко дъх и да я последвам.

Чаках, докато усетих, че белите ми дробове ще експлодират. След това вдигнах глава, а по лицето ми се стичаше вода.

Дръпнах шала, с който Ибрахим бе закрил огледалото и едва успях да разпозная брадясалото лице, което ме гледаше от там. Бузите ми бяха хлътнали от изтощение и мъка. Колкото и да е странно, харесах новия си външен вид. Той показваше промяната, настъпила в мен, в сравнение с времето преди смъртта на Изабела. Реших, че ще спра да се бръсна и така още повече ще подчертая тази промяна. Бях твърдо убеден, че новият променен Оливър ще може да се справи с предизвикателството да спи в самотното легло. Ще изтрие от съзнанието си моментите, когато бе правил любов в него, а също и спомена от аромата на парфюма на Изабела, който все още се долавяше по чаршафите, както и усещането за кожата й, запечатано в сетивата му.

Чух някаква врата да се затваря и се събудих. Отворих с мъка очи и насочих поглед към електронния будилник. Показваше 3:45, но докато го наблюдавах, ми се стори, че цифрите не се променят. Това проклето нещо отново се е развалило, помислих си аз, протегнах се да го изключа, но в същия момент някакъв шум от банята ме накара да се извърна. Вратата беше затворена, но под нея се промъкваше светлина. Замръзнах на мястото си. Не си спомнях да съм оставял лампата светната.

В този момент отново чух шумоленето, все едно някой вътре се движеше. Изпод вратата на банята започна да се процежда вода и на пода се образува малка локва. Станах бавно от леглото.

Влязох в банята и видях, че лампата беше запалена и хвърляше светлина върху розовите мраморни плочки. Умивалникът беше празен и блестеше от чистота. Това ми подейства успокоително. Шуртенето на водата, която се изливаше във ваната, наруши тишината. Спрях, имах чувството, че в банята има още някой, усетих как страхът скова цялото ми тяло. Първата ми мисъл беше, че Изабела е тук, но знаех, че това е невъзможно.

Обърнах се съвсем бавно. От ръба на ваната висеше провесена ръка, женска ръка с дълги пръсти, побелели от водата и смъртта. Сърцето ми блъскаше в гърдите. С мъка отидох до ваната. Всяка стъпка ме приближаваше към ужаса, с който знаех, че неминуемо трябва да се сблъскам.

Трупът на Изабела плуваше във ваната изкривен, така че единият й хълбок опираше в белия порцелан, а кожата й бе бледа като на сепия, изхвърлена на брега. Очите й бяха затворени, устните й бяха добили виолетов оттенък. Искаше ми се да изкрещя. Банята сякаш бе изпълнена с вакуум, като че ли целият въздух беше изтеглен от нея. Не можех да откъсна поглед. В центъра на тялото й се виждаше огромен разрез, от който не излизаше никаква кръв. Мократа й коса се носеше около нея като множество пипала. Другата й ръка беше във водата, обърната с дланта нагоре, пръстите бяха свити, все едно се молеше. Докато я гледах като вцепенен, клепачите й потрепнаха и в следващия миг тя отвори очи.

Изкрещях и се събудих в леглото си. Погледнах с ужас към вратата на банята. Там беше тъмно и тихо.

8

Миризмата на кошерие — местно ястие от ориз, леща и макарони — достигна до мен откъм кухнята и ме разбуди. Усетих, че умирам от глад, и се изправих. Моментално обаче се отпуснах обратно в леглото, имах ужасен махмурлук и главата направо ме цепеше. Полежах така известно време, след това извиках на Ибрахим, който потвърди подозрението ми, че минава обяд.

Предпазливо се отправих към банята. По талка, който предишната вечер бях разпилял по перваза на прозореца, се виждаха следи, оставени от птици. Прозорецът беше открехнат, макар че бях сигурен, че го бях затворил. Възможно ли беше някоя птица да е влетяла през отворените щори на спалнята, докато съм спял?

Сетих се за татуировката на глезена на Изабела, която изобразяваше нейното Ба. След това си припомних събитията от предишната вечер. Присъствието на Изабела беше толкова живо. Наистина ли се бе случило? Ужасът ми бе съвсем истински. Бях обзет от спомени за предупрежденията, които моята майка ми отправяше, и за историите за душите, останали завинаги в чистилището, защото не са изповядали греховете си. Като дете мразех тези истории, защото винаги ме караха да изпитвам страх. Те бяха причината за твърдото ми решение да изживея живота си необременен от всякакви суеверия. Но Изабела бе изживяла своя живот „правилно“. Изведнъж се сетих отново за странната среща с Деметриус ал-Масри след погребението на Изабела и ужасът ми от това, че органите й липсвали. Възможно ли бе да сме я обрекли, след като я бяхме погребали по този начин?

Откачени католически кошмари, казах си аз, докато стоях гол в средата на банята. В това няма нищо рационално, просто съвпадение между съня и факта, че птицата бе влетяла в стаята посред нощ. Мъката беше тази, която ме караше да търся някаква връзка между тези две неща.

Пуснах душа и влязох под студената вода, като я оставих да пада върху лицето и тялото ми. По този начин се опитвах да се освободя от кошмарите от предишната нощ. Но погледът на Изабела, изпълнен с молба и смущение, се бе запечатал в съзнанието ми.

Излязох от душа, увих една кърпа около кръста си и отидох в библиотеката.

Стените на малката стая бяха облицовани с ламперия от тъмно орехово дърво с месингови орнаменти. Покрай тях бяха наредени шкафове с книги, много от които принадлежаха на Изабела. Книгата, която търсех, беше на най-горната полица, между трудовете на Робърт Грейвз и Джовани Белцони и се казваше „Значението на Ба“.

На страницата, на която отворих, имаше снимка на дървената фигура на Тутанкамон на погребалното ложе. От двете му страни стоеше по една дървена птица. Първата имаше човешко лице, това беше неговото Ба, а втората изобразяваше бога на слънцето Хор, което показваше, че това е Ба на фараон, на жив бог. Отгърнах на следващата страница и се зачетох:

Йероглифът, с който се означава Ба, представлява щъркел, но в погребалното изкуство може да се използва всяка птица с човешка глава, а понякога и с човешки ръце. Без значение какъв точно е образът, винаги се е смятало, че Ба е свързан с тялото, освобождава се след смъртта на човек и може да отлети навсякъде, дори и към слънцето.

Около гробовете често се садили дръвчета, които да осигурят сянка за душата — птица, преди да се извиси към звездите, отнасяйки със себе си всички човешки качества на мъртвия. Древните египтяни улеснявали излитането й като правили фалшиви врати и прозорци в стените на гробниците.

Спомних си, че татуираното Ба върху крака на Изабела имаше нейния профил. Беше ми казала, че си е направила тази татуировка, за да си осигури път към задгробния живот. Беше изключително сериозна, когато говореше за това, а в самата татуировка имаше нещо, което ме безпокоеше — уязвимият й профил с ярко изразен нос и голямо око. Краката на птицата с големите нокти бяха извити като за полет.

Възможно ли е през нощта да съм бил посетен от Бато на Изабела и да се окаже, че Деметриус е бил прав? За момент ми хрумна тази мисъл, но в следващия миг я отхвърлих. Казах си, че това е нелепо. Въпреки това някакво съмнение се загнезди у мен. Бях преследван от странното видение на оскверненото й тяло и знаех, че на всяка цена трябва да узная какво се бе случило и защо.

Стреснах се от настойчиви удари по входната врата, последвани от стъпките на Ибрахим, който изтича да отвори. Сърцето ми се разтуптя силно, спомних си за предупреждението на Фахир. А може би беше полицията, дошла да претърси вилата под някакъв измислен претекст. Вместо това чух гласа на Бари да гърми по стълбището.

— Хайде, приятелю, обличай се, ще те водя навън!

Ресторант „Юнион“ беше един от последните бастиони на колониален Египет. Преди национализацията това беше любимото заведение на висшето общество в Александрия, а и до ден-днешен ресторантът бе успял да запази част от предишния си блясък. Главните келнери носеха черни костюми (вече доста овехтели и протрити на ръкавите и яките) и папийонки, докато помощниците им бяха облечени в кафяви джелаби, а на главите си носеха малки бели шапчици. Пищните тапети в розово и кафяво бяха започнали да се отлепват от стените, кадифените завеси бяха покрити с петна, но пианото бе полирано до блясък, а копчетата за ръкавели на пианиста бяха с истински диаманти. В най-добрите си дни в „Юнион“ се сервираше черен хайвер, докаран със самолет от Иран, гъши пастет от Франция и сьомга от Шотландия. Днес менюто изцяло зависеше от черната борса. При повечко късмет можеше да си поръчаш австралийски агнешки котлети с ментов сос и кускус и неочаквано за самия себе си да изпиташ носталгия, докато оберкелнерът ти показва къде обикновено е седял Монтгомъри и ти посочва любимата маса на Чърчил.

Бари беше близък приятел с оберкелнера Фотиос Фотарос, който знаеше всички светски клюки и познаваше добре не само големите играчи от едновремешната европейска диаспора, но и техните деца и внуци. Той беше човекът, който знаеше всички истории. Тъй като беше чул, че Изабела се е удавила, той ни настани на най-добрата маса в едно сепаре близо до пианиста, който изпълняваше „Морето“. Освен това бе успял да осигури на Бари обичайната бутилка „Джони Уокър“, черен етикет.

В началото си помислих, че Бари има да ми съобщи нещо ново за астрариума, но се оказа, че има среща с американска журналистка, която искала да чуе мнението му относно реакцията на местните хора по отношение на мирната инициатива на Садат и американския президент Джими Картър. Бари беше убеден, че човек като мен, претърпял тежка загуба, не трябва да остава дълго време сам и затова беше настоял да го придружа по време на срещата. В това време астрариумът беше в апартамента му, където в продължение на няколко дни трябваше да бъде почистен от солената вода.

— Вярваш ли в духове? — попитах го аз.

Беше рано следобед, а вече пиех третото си уиски.

— Вярвам във всичко, приятелю, освен в планински тролове и джуджета. Но сега, като си помисля, всъщност съм виждал тролове и джуджета, само че не вярвам в тях. Духове обаче никога не съм виждал, нито докато съм бил пиян, нито докато съм бил дрогиран. Защо питаш?

Допих си уискито. Топлината му ме удари в главата, след това се разнесе надолу към стомаха ми. Имах нужда от нещо, което да ми помогне да забравя всичко около себе си, било то и за кратко време.

— Няма нищо. Според теб може ли да има някаква психологическа причина, която да предизвиква у човек чувството, че е преследван от духове?

Бари ме погледна внимателно.

— Не знам… може би чувството за вина, тъгата, мисълта, че не си си свършил работата, знам ли? Но ако има нещо общо с Изабела, просто не му обръщай внимание. По-вероятно е след внезапната й смърт да е останала някаква сянка, като че ли все още очакваш тя да е до теб. Едно време, когато бях в Сан Франциско, често по време на халюцинации имах такова усещане. Освен това трябва да имаш предвид, че времето не се движи по права линия.

Почувствах се обезкуражен, беше много глупаво от моя страна да очаквам австралиецът да ми даде някакво рационално обяснение.

— Разкажи ми за журналистката — казах уморено.

Бари по никакъв начин не изкоментира явното ми желание да сменя темата на разговора.

— Тя е кореспондент на списание „Тайм“ за Близкия изток. Отразява разговорите между Картър, Садат и Бегин и смята, че Садат може да поеме инициативата в мирния процес, което според мен е абсурдно. Някой умник й е казал, че трябва да се обърне към мен, ако иска да научи местните клюки.

— И сигурно е абсолютно отдадена на работата си и ужасно наивна?

— На кого му пука, щом черпи.

В същия момент през мъжката част от посетителите на заведението премина вълнение. Това е обичайна реакция, която съпровожда появяването на всяка привлекателна жена. Двамата с Бари вдигнахме погледи. Една изключително красива дребна блондинка, облечена в черна коктейлна рокля, стоеше до вратата и оглеждаше масите. В следващия миг Фотиос се озова до нея. Той й посочи нашата маса и я поведе към нас. И двамата с Бари гледахме смаяно.

— Мили боже, само я погледни! Стегни се, Оливър, имаме компания. — Бари отметна дългата си рошава коса и се изправи на стола си.

Журналистката се приближи към нас и тогава успях да я огледам добре. За моя най-голяма изненада се оказа, че я познавам. Имах чувството, че някакъв фантом бе изскочил от миналото ми. Не можах да прикрия вълнението си, когато видях лицето й. Преди време бях пленен от същото това лице. Тя се приближи до масата ни и протегна ръка, за да се здрависа с Бари. Очевидно все още не ме бе разпознала — нищо чудно, бяха минали почти двайсет години, откакто бяхме любовници.

— Вие ли сте Бари Дъглас? — познатият ми дълбок глас породи в мен почти болезнени спомени.

Не можех да откъсна очи от нея. До този момент тя все още не бе погледнала към мен.

— Възможно е да съм аз — пошегува се Бари.

— Аз съм Рейчъл Стърн от списание „Тайм“.

Двамата се ръкуваха.

— Това е Оливър Уорнок — представи ме Бари, — най-добрият геофизик в петролната индустрия. В момента е в ужасна форма, но надявам се нямате нищо против да се присъедини към нас.

Рейчъл Стърн ме погледна право в очите и забелязах как изражението й се промени, когато ме позна. За мое най-голямо удоволствие тя се изчерви за момент.

— Но ние се познаваме. Как си, Оливър? — По лицето й вече не беше изписано нищо друго, освен любезност.

Рейчъл беше поостаряла — бяха се появили бръчици около леко дръпнатите й тъмносини очи, които показваха наличието на монголски гени въпреки руския й произход. Но като изключим това, беше точно такава, каквато я помнех — все същите ясно изразени нос и брадичка, вечната усмивка на несъразмерно пълните й устни и бухналият рус бретон. Но интелигентното излъчване и видимото самочувствие бяха заменили любопитството към живота, толкова типично за студентката, която познавах навремето.

— Рейчъл Стърн ли? — попитах аз.

— Стърн е фамилията на съпруга ми, на бившия ми съпруг — обясни тя, седна на масата и повика келнера. — Момчета, да ви поръчам ли още една бутилка?

Бари хвърли бърз поглед към замаяната ми физиономия и каза на келнера:

— „Джони Уокър“, черен етикет и чиния с маслини, моля. — След това се обърна отново към Рейчъл. — Предполагам, че списание „Тайм“ черпи?

— Точно така — усмихна се тя.

Опитвах се да отместя поглед от нея, все още не можех да повярвам на очите си. Може би вече бях доста пиян, може би беше странно съвпадение, но в този момент усетих, че в съдбата ми бе настъпил неочакван обрат.

За първи път срещнах Рейчъл Роузен, както тя се наричаше тогава, на един коктейл в Лондон в началото на шейсетте години. Домакинът, наш общ приятел, беше ерудиран марксист с доста хаплив език, когото познавах от партийната организация към Империал Колидж, част от Социалистическата партия на Великобритания. Бях второкурсник, а Рейчъл, която беше няколко години по-голяма от мен, завършваше магистратурата си по международни отношения в Лондонския икономически университет. Връзката ни започна след един ожесточен спор за Сталин. След това повече от година живяхме заедно. Тя беше първата по-възрастна жена в живота ми и първата ми истинска любов. Показа ми много от страните на охолния живот и ме запозна с хора, които все още ми бяха приятели. Но тогава бях много млад и много напорист и подозирам, че в края на краищата точно това я отблъсна от мен. Връзката ни приключи неочаквано, когато тя замина по семейни дела в Ню Йорк, поне така ми каза тогава. Но бях безкрайно благодарен на Рейчъл за едно нещо — тя бе единственият човек, който повярва в мен, както в професионалните ми качества, така и в способността ми да надскоча произхода си. А това беше най-ценната подкрепа, която един двайсет и три годишен младеж от работническо семейство можеше да получи.

Келнерът постави новата бутилка на масата, Рейчъл се обърна към мен, изражението й беше спокойно и открито:

— Радвам се да те видя, Оливър. Едно птиченце ми каза, че работиш в Близкия изток, но не очаквах да те срещна в Александрия.

— Всъщност работя на нефтеното находище в „Абу Рудиз“. И сега щях да бъда там, само че…

Гласът ми ми изневери, не можах да произнеса думите.

— Оливър изгуби жена си наскоро, ужасна трагедия — каза Бари без всякакви заобикалки.

— Съжалявам.

Съжалението в гласа на Рейчъл беше съвсем искрено. Извърнах глава, страхувах се да не се разплача. Помещението пред мен леко са разлюля. Осъзнавах, че съм пиян, и въпреки това ужасно ми се искаше да разкажа на Рейчъл как се бе удавила Изабела. Струваше ми се, че ако споделя историята с някого, когото познавам отдавна, това щеше да придаде нов смисъл на смъртта на Изабела. Преди да се усетя, бях започнал да разказвам надълго и нашироко.

— Изабела е, беше, подводен археолог, една от най-добрите в тази професия. Беше направила поредица гмуркания в залива. Мисълта за астрариума, това странно парче метал, направо не й даваше покой. Не успях да я възпра да не се гмурка онзи ден… — Допих четвъртото си уиски. — Бях с нея, когато… когато се удави.

Бари се изкашля и магията изчезна. Рейчъл се протегна, стисна ръката ми и след това я пусна.

— Дори не мога да си представя колко ужасно си се чувствал — каза тя. — А си и толкова далече от дома.

— Домът ли? Пътувам толкова много, че вече дори не си спомням какво означава това.

Не можех да потисна горчивината в гласа си. Налях си още едно уиски.

Бари сложи ръка на рамото ми.

— Карай по-полека, приятелю.

— Не и тази вечер, тази вечер съм решил да се напия до забрава.

— Може, но забави малко топката — заяви Бари, след което се обърна към Рейчъл: — Та, оня смешен англичанин Хенриз ми каза, че ще пишеш за реакцията на египтяните за посредничеството на Картър в мирния процес, така ли? Слушай какво ще ти кажа. Президентът Садат се оказа смело копеле, щом изобщо е готов да разговаря с израелците. Знаеш ли, че местните хора никак не одобряват това? Половината от тях са загубили синовете и братята си в последните две войни. Да не говорим за Саудитска Арабия и Сирия. Те с удоволствие биха набучили главата на Садат на кол, ако подпише мирен договор. Там има достатъчно луди хора, които биха жертвали и собствената си майка, само и само да саботират мирния процес. Тези хора са готови на всякакви крайни действия, за да го предотвратят. Ами младият полковник Кадафи в Либия? В момента египтяните протестират пред либийското посолство, а либийците нападат египетското посолство в Либия. Вярвай ми, ако съм на твое място, бих се замислил сериозно, преди да започна да задавам въпроси по тази тема. В момента целият този регион е като заредена бомба, която може да експлодира всеки миг.

— Май съм попаднала на правилния човек. Готов ли си да ми помогнеш?

— Виж какво ще направим. Ела тук в четвъртък вечер, когато възрастните мъже се събират, за да играят табла, и тогава ще те запозная с местните лидери. Те всички много уважават стария Бари.

— Добре, така ще направим.

Двамата вдигнаха чашите си и се чукнаха. Наблюдавах ги, усещах как от изпития алкохол започвам да се държа войнствено.

— Не може да си толкова наивна да вярваш, че Картър ще успее да постигне нещо. — Наведох се към Рейчъл и леко се олюлях.

— Мисля, че този път играчите са решили да доведат нещата докрай — отвърна тя предпазливо. — Това означава, че битката е наполовина спечелена.

— И двамата с теб знаем, че за да постигнат нещо Садат и Бегин, трябва да бъдат подкрепени от народите си. А израелците не харесват Картър особено много.

— Те и Кисинджър не харесваха. Виж какво, Картър вече разговаря със Садат, Хюсеин и Рабин. Следващата седмица ще се срещне и със сирийския президент в Женева. Срещата в Кемп Дейвид ще даде резултат. Садат иска мир. Той е египетски националист, не е привърженик на панарабизма. Освен това е практичен човек, няма да се поддаде на сантименталности. Има икономически причини, поради които Египет би искал установяването на мир с Израел.

— Всички знаем колко е практичен. Войната от 1973 година — помниш ли тази мирна инициатива? Садат отиде при крал Фейсал и го накара да използва единственото оръжие, което имаше срещу Израел и западния свят.

— Точно така. Може би сега иска да си възстанови загубите. Може би и той като теб е започнал да се занимава с петролен бизнес — опита се да ме подразни Рейчъл.

— Аз само откривам петрола. Това е моето призвание.

— Прахосваш таланта си на вятъра. Може и да познаваш региона добре, но грешиш по отношение на Садат. Освен това той загуби войната през седемдесет и трета година, а това е още една причина да се стреми към мир.

Продължих да споря с нея, имах усещането, че наблюдавам сам себе си отстрани.

— Египет беше твърде близко до победата и всичко това се случи съвсем скоро. Хората още не са го забравили. Беше само преди четири години и много младежи и от двете страни загубиха живота си.

— Затова им е дошло до гуша от убийства — заяви Рейчъл и допи уискито си. — Защо избра петрола, Оливър? Мислех си, че като се има предвид произходът ти, би предпочел да се занимаваш с нещо със социална насоченост, като например опазването на околната среда.

— Пазарните взаимоотношения надделяха. Случва се и с най-добрите от нас. Нали така, Бари?

— Не, приятелю. Твоят покорен слуга е запазил социалните си възгледи, да не говорим за вярата си в Буда.

— Пълни глупости. Както и да е, да пием за американския оптимизъм — предложих аз и вдигнах чашата си. — Нека властва вечно.

Другите двама не обърнаха никакво внимание на наздравицата ми и от изражението на Рейчъл разбрах, че вече ме бе преценила и не ме бе одобрила. В онзи момент това изобщо не ме интересуваше.

— Сърдит си — каза тя.

— Просто съм реалист. Повече от десет години работя в този регион. Не е достатъчно да накараш политиците да се съгласят по даден въпрос, трябва да промениш предразсъдъците и страховете на народите им. Всичко е толкова объркано, че не може да бъде разрешено от един фермер, отглеждащ фъстъци[1] — не можах да сдържа сарказма си.

— Старата история може да завърши по нов начин. Продължавам да съм оптимистично настроена. Много се радвам, че се видяхме, и още веднъж моите съболезнования за смъртта на съпругата ти. Сигурно скоро ще се срещнем отново.

Рейчъл се обърна към Бари и му подаде една картичка.

— Отседнала съм в този хотел. Ще се видим в четвъртък.

След това за моя най-голяма изненада се наведе и ме целуна по бузата.

— Довиждане, Оливър.

Мирисът на парфюма й ме накара отново да се превърна в някогашния сприхав младеж, готов на всичко само за да направи впечатление.

Наблюдавах я, докато излизаше от ресторанта. Самоувереното й държане я правеше толкова различна от напористата млада жена, която някога познавах.

— Пи достатъчно, приятелю. Време е да те водя вкъщи. — Бари издърпа полупразната чаша от ръката ми.

— Ние с Рейчъл някога имахме връзка — казах аз.

— Забелязах това. Не очаквах такава проява на вкус от сухар като теб.

— Приемам го като комплимент. Не е необходимо да ме изпращаш, ще си взема такси.

— Трябва да ти кажа нещо, преди да си тръгнеш… — Бари ме придърпа към себе си и заговори шепнешком: — Снощи се срещнах с един стар приятел, местен човек. Съвсем случайно се оказа, че е син на градинаря, който е работил за семейство Брамбила през петдесетте години, когато бабата на Изабела е управлявала цялото имение.

— И какво от това?

— Стана въпрос за смъртта на Изабела и той ми каза, че всъщност Джовани е убил внучката си.

— Пълни глупости. Джовани е умрял преди години.

— Нищо не разбираш. Човекът ми каза, че дядото е проклел внучката си и така я обрекъл да умре млада. Очевидно местните хора са смятали, че е велик магьосник.

— Джовани Брамбила магьосник?

— Само ти предавам думите на онзи човек. Но ще ти кажа и още нещо. Докато ми говореше всичко това, човекът се тресеше от страх.

— Това са глупости и суеверия. Дядото на Изабела я обожавал. Беше инцидент, Бари. Бях там. Глупав инцидент, който можехме да избегнем.

— Въпреки това, ако бях на твое място, бих задал няколко въпроса на баба й. Имало е нещо странно в детството на Изабела, дори местните хора мислят така.

Замислих се колко добре Бари познаваше Изабела. Може би доста по-добре, отколкото си представях.

— Колко време ще ти отнеме да определиш възрастта на астрариума посредством въглеродния метод? — попитах аз.

— При повечко късмет, около седмица.

Отговорът му никак не ми хареса. Смятах, че заради Изабела съм длъжен да държа астрариума под око.

— Утре трябва да се върна в „Абу Рудиз“.

— Какво да направя, ако се наложи да се свържа с теб?

— Имаме сателитен телефон на обекта, в случай че възникне нещо непредвидено. Ибрахим има номера му. Бари, според мен е най-добре да не разправяш на никого за астрариума, разбра ли ме? Просто го дръж на сигурно място.

Бари отново ме дари с една от мечешките си прегръдки.

— Не се тревожи, приятелю. Можеш напълно да разчиташ на мен.

[1] Това е бизнесът, с който Картър се занимава, преди да бъде избран за президент. — Б.пр. ↑

9

На малкото летище в Порт Саид ме очакваше Бил Андерсън заедно с кола и шофьор.

— Реших да остана още една вечер, за да се срещна с теб — каза той. — Моите хора отлетяха за Тексас рано тази сутрин.

Бил беше едър мускулест мъж, но започваше вече да напълнява. Едрото му тексаско телосложение беше пълна противоположност на слабия арабин, който трябваше да ни закара до лагера. Бил протегна огромната си ръка, стиснах я и усетих мазолестата му длан.

— Моите съболезнования, Оливър. Не можах да повярвам, когато чух какво се е случило. Едно е сигурно, животът е труден, труден и несправедлив.

Искреното му съчувствие ме накара да се почувствам неудобно и усетих, че отново се мъча да се преборя с емоциите си. Кимнах и двамата мълчаливо се качихме в колата.

По пътя към лагера минахме покрай загасения нефтен кладенец. На светлината на фаровете видях, че земята около него е овъглена, имаше разпръснати останки от експлозивите, използвани при имплозията, която беше загасила пожара в кладенеца.

— Отне ни цяла седмица да разберем каква е конфигурацията — поясни Бил. — Вероятно причината е просто лош късмет, но не изключвам напълно и саботаж. Гасенето се оказа доста сложно и ни отне много време, но за щастие нямаше никакви жертви. Биваше си го този пожар.

— Накъде заминаваш сега?

— Отивам в Либия, има някакъв проблем в „Сарир“. Сигурно ще е много вълнуващо — добави той с ирония.

Обърнах глава към отворения прозорец. Връщането ми в „Абу Рудиз“ ме караше на моменти да губя ориентация. Съзнанието ми си играеше лоши шеги с мен, като на моменти ме караше да си мисля, че се намирам във времето отпреди смъртта на Изабела. Непрекъснато я очаквах да ми се обади по сателитния телефон, представях си, че все още се намира във вилата в Александрия и чака да отида при нея. Бяха много привлекателни илюзии.

На лунната светлина всичко в пустинята изглеждаше черно и бяло, само далече на хоризонта се виждаха няколко светлосини ивици. Човек се чувстваше малък и незначителен в безбрежния пустинен пейзаж. Но тъгата бе притъпила всичките ми емоции и този път не усетих обичайното чувство на пречистване, което обикновено ме спохождаше в пустинята. Подозрението, че може да съм застрашил Бари по някакъв начин, като съм оставил астрариума при него, не ме оставяше на мира.

Гласът на Андерсън прекъсна мислите ми:

— Прегледах някои от пробите от сондажа, както и сеизмичните данни. Надявам се, че нямаш нищо против?

Всъщност имах против. Никак не обичах някой друг да има достъп до данните, а освен това, както обикновено в периода между проучванията и сондажа, бях обзет от натрапчивото усещане, че при анализа съм пропуснал нещо важно. С това находище бях поел определен риск. Сеизмичните данни сочеха, че нефтеното поле вероятно се простира в тази посока, резултатите от сонарното изследване също бяха обещаващи. Но теренът под повърхността представляваше истинска плетеница от геоложки образувания и въпреки че и този път при преценката си бях разчитал на интуицията си, на което само Мустафа беше станал свидетел, мисълта, че може да не достигнем до черното злато, не ми даваше покой.

— Разбира се, че не, стига изведнъж да не промениш решението си и да ми станеш конкуренция — опитах се да се пошегувам, за да прикрия раздразнението си.

— Няма как да стане. Обичам комара, но не съм готов да поема чак такъв риск.

Андерсън повиши тон и забелязах, че шофьорът му хвърли един поглед в огледалото за обратно виждане.

— Значи според теб аз съм комарджия, така ли? — попитах аз тихо.

— Всички сме такива, Оливър, по един или друг начин. Но трябва да си признаеш, че с това находище наистина пое значителен риск.

— Йоханес Ду Воор ли ти се обади?

Главният изпълнителен директор на „Гео Консалтънси“ беше труден човек. Нямаше формално образование нито като геолог, нито като геофизик и беше попаднал в петролния бизнес, след като бе служил като офицер по снабдяването в Южна Африка по време на Втората световна война. Беше перфекционист и имаше двойствено отношение към риска. „Гео Консалтънси“ беше малка консултантска фирма и разчиташе само на няколко големи корпорации, които й бяха клиенти. Ето защо не можеше да си позволи никакви грешки. В началото Йоханес Ду Воор беше приел, че методите ми са малко необичайни, но в последно време ме притискаше да подкрепям интуитивните си решения с научни данни. Опитвах се да скалъпвам по някакъв начин тези данни, но имаше случаи, когато интуицията ми подсказваше такива неща, които и аз самият не можех да си обясня. Напълно разбираемо беше — колкото по-голяма беше комисионата, толкова по-нервен ставаше Йоханес.

— Сблъскахме се във VIP залата на летището в Остин — обясни Андерсън. — Господи, колко много говори този човек! Мисля, че не беше наясно, че с теб сме приятели. Трябва да ти кажа обаче, че не изглеждаше никак добре и ми се стори някак потиснат.

— Има проблеми с храненето. Искам да кажа, че яде прекалено много. Какво още ти каза този мошеник?

— Попита ме дали не възнамеряваш да откриеш собствена фирма и да му отмъкнеш клиентите.

Разсмях се. Мисълта, че бих могъл да постъпя толкова непочтено, беше направо абсурдна.

— Този човек страда от параноя — казах аз. — Той просто не разбира методите ми на работа.

Проблемът беше в това, че Йоханес Ду Воор си мислеше, че и останалите хора са толкова амбициозни, колкото него, особено онези, за които той с неудоволствие признаваше, че са по-талантливи от него. Беше ме назначил веднага след завършването ми на Империал Колидж и в продължение на две години настояваше да работя на терен като негов помощник. Още при първата ни съвместна работа установих, че е допуснал грешка, беше сбъркал местоположението с почти един километър. Работата беше важна, разработвахме ново нефтено находище в Ангола и ставаше въпрос за милиони. Проверих многократно сеизмичните данни, огледах много пъти пробите от сондажа, обходих полето и подуших въздуха. С риск да бъда уволнен споделих с него изводите си, които значително се различаваха от неговите. Йоханес ме изслуша внимателно и се довери на това, което сочеше интуицията ми, макар че не съответстваше на изчисленията му. Прави му чест, че тогава реши да коригира ъгъла на сондажа. След това ми заяви, че ако се окаже, че греша, не само ще ме уволни, но ще направи всичко по силите си, за да съсипе кариерата ми. Още същия ден попаднахме на нефт, но след тази случка отношенията ни коренно се промениха. Уважаваше откривателския ми талант, но за него всеки следващ сондаж беше като свободно падане.

Колата спря в близост до новата сондажна кула. Стоеше си така, както я бях оставил преди две седмици. Главата на сондата висеше над платформата, стоманата, от която беше направена, блестеше на светлината на фаровете. Приличаше на огромна къртица, готова всеки момент да започне да копае дупката си. Наблизо имаше дълбок кладенец, в който се събираше водата, с която щеше да се охлажда сондата. Генераторите и всички останали машини стояха подредени встрани и приличаха на мълчалива публика, очакваща началото на представлението. Изведнъж ме порази странната мисъл, че тази огромна конструкция бе останала непроменена, сякаш замръзнала във времето, докато собственият ми живот бе преминал през такива опустошителни промени.

Хвърлих бърз, преценяващ поглед към машините и хората, застанали в очакване до командния пулт. След това вдигнах палец, също както го бях направил преди няколко седмици, точно преди експлозията, и го насочих надолу. Огромните дизелови мотори заработиха, главата на сондата се завъртя и започна бавно да се придвижва надолу. Близо до мен моторите задвижиха подвижната платформа и започнаха да изхвърлят камъните и калта встрани.

Андерсън ме потупа по гърба.

— Ротационно сондиране, не е ли прекрасно! — провикна се той. — Пълно проникване!

Не му обърнах никакво внимание. В следващите няколко минути наблюдавах внимателно процеса. Първоначалният етап е винаги много изнервящ. Трябва да се молиш да си подбрал правилната глава за типа скала. Засега нямаше проблеми в това отношение.

— Чух, че на около петдесет мили от тук имало някакъв оазис — започна Андерсън. — Момчетата ми казаха, че там през двайсетте години бил построен хотел в арабски стил и мястото било чудесно за плуване.

— Трябва да остана тук.

— Хайде стига, няма нещо, с което помощникът ти да не може да се справи. Току-що си преживял тежка загуба, човече. Трябва ти време да се съвземеш. Знам как се чувстваш.

Хвърлих поглед към сондата. Андерсън беше прав. Трябваше да минат два дни, преди главата да навлезе достатъчно навътре, след което да се промени посоката й и да проникне в зоната с нефта. Може би едно пътешествие през пустинята щеше да изпепели тъгата ми.

Пътят не беше нещо повече от коловоз. Карах джипа на компанията като полудял. Възможността да умра сред пустинята ме привличаше по странен начин. Това щеше да сложи край на тъгата, която ме преследваше.

Вътрешността на Синайския полуостров представлява камънак, тук-там пресечен от пясъчни дюни. Очите ми си правеха шеги с мен, връщаха времето назад така, че по дюните отново се появяваше растителност. Виждах затвореното море, над което се спускаха чайки, небето също беше съвсем различно. Навремето тези части на Египет са били по-влажни, а климатът — по-тропичен. Имало е блата, в Нил са живеели хипопотами и крокодили, наоколо са обикаляли лъвове, но пустинята винаги е била царството на змиите, чакалите и скорпионите, където смъртта е настъпвала бързо и неочаквано. Много от образите, използвани от древните египтяни, отразяват точно това. Анубис, богът с глава на чакал, покровителстващ мумифицирането и гробищата, е превъплъщение на чакала, който живее на границата на пустинята и лакомо се прокрадва към обезобразения труп. Амут е ужасяващата богиня с глава на крокодил, поглъщаща сърцата на грешниците, които й биват подхвърляни по време на ритуала на претеглянето на сърцето. Тя олицетворява действително съществуващи хищници, обитавали някога мътните води на Нил. Докато във въображението си виждах плодородните поля от миналото, се сетих за повтарящия се кошмар на Изабела и за ужаса, който бях изпитал, когато разбрах, че органите й липсват. Трябва да разбера нещо повече за това, когато се върна в Александрия. Кой човек или организация беше дал разрешение за такова поругаване? Ами другата египтоложка, за която ми бе съобщил съдебният лекар? Беше ми казал, че преди години е видял трупа на младата жена и от него са липсвали същите органи. Имаше ли някаква връзка между двата случая?

— Андерсън, чувал ли си за нелегална търговия с органи тук, в Египет?

Бил Андерсън ме изгледа озадачено.

— Не и тук. Чувал съм, че в Азия може би стават такива неща, но не и в Египет. Защо питаш? Да не би да ти липсва нещо? — опита да се пошегува той.

В следващия момент разбра, че въпросът ми е съвсем сериозен.

— Не — излъгах аз. — Просто си помислих, че може би съм попаднал на подобно нещо.

— Това е много сериозно.

— Забрави, все едно никога не съм го споменавал.

В колата настъпи неловко мълчание.

Два часа по-късно стигнахме до едно разклонение на пътя. И в двете посоки на хоризонта не се виждаше нищо.

Андерсън напразно се взираше в картата.

— Господи, нали каза, че и преди си идвал тук.

— Да, само че тогава шофьорът ми беше местен човек — отвърнах аз с усмивка.

Той изруга и отново се опита да проследи по картата пътя, по който бяхме минали.

Изскочих от джипа. Горещината веднага ме блъсна, сякаш бях попаднал във фурна. Удари ме в гърдите толкова силно, че направо ми прилоша. Застанах неподвижно, дишах едва-едва, после омотах шала около главата си и покрих горящите си бузи. Обичах болката, причинена ми от природата. Това беше предизвикателство към собствения ми организъм. Чувствах, че смъртта е наблизо и още по-силно усещах силата на живота.

Точно в този момент съвсем ясно чух тропота на камилски копита, последван от викове на арабски. Иззад близката дюна се показаха бедуини, които бавно се движеха по пътя, а робите им се вееха на вятъра. Те спряха камилите си и впериха погледи в джипа.

Не бях много сигурен как ще реагират, затова им махнах дружелюбно с ръка. Един от тях ми махна в отговор. След това главатарят им удари камилата си по хълбока и животното се понесе към мен с неочаквано елегантни движения.

Андерсън подсвирна и излезе от джипа.

— Надявам се, че разбираш добре арабски — измърмори той.

— Зависи какъв диалект говорят.

Бедуинът се приближи, къносаната му брада изглеждаше много странно. Сега забелязах, че изпод седлото му се подава автомат „Калашников“. Впери поглед в Андерсън. Проследих погледа му. Бедуинът беше забелязал медальона с личните данни на Андерсън, останал от времето, когато бе служил във Виетнам, и все още носеше на врата си.

— Дано мирът ви спохожда навсякъде — казах бързо на арабски, надявах се по този начин да отвлека вниманието на бедуина.

Той се направи, че изобщо не ме забелязва, посочи с ръка към Андерсън и попита враждебно:

— Войник?

— Не казвай нищо — измърморих на английски, надявах се, че словоохотливият американец този път ще си замълчи.

В това време пристигнаха и останалите от групата. Застанаха един до друг и ни загледаха навъсено над карираните кърпи, които покриваха долната част на лицата им. Наблюдаваха ни внимателно, в очакване главатарят им да даде знак как да се държат.

— Вече не — отвърнах аз на арабски и посочих посивялата коса на Андерсън. — Стар е.

Бедуинът явно не беше убеден в думите ми. Подозрителният му поглед се плъзна по фланелката на Андерсън, по окъсаните му дънки и старите маратонки.

— Старо тяло, млад ум — каза бедуинът, лицето му остана абсолютно безизразно.

Четиримата му спътници избухнаха в смях. Андерсън усети, че е станал обект на присмех, и се обърна към мен:

— Какво каза?

— Каза, че изглеждаш много силен за човек на твоята възраст.

Той присви очи, очевидно не ми повярва.

— По дяволите, Оливър, просто го попитай накъде се намира оазисът.

— Оазисът е на половин час път от тук. Тръгнете наляво — отвърна бедуинът на перфектен английски. — И внимавайте, пустинята може да бъде много опасна.

Поведе на камилата и след малко всички изчезнаха.

Дрезгавият глас на Джей Джей Кейл се носеше от радиото на Андерсън и се смесваше с шумоленето на финиковите палми над главите ни. Лежахме на брега на малко езеро, заобиколено от тръстики и палмови дървета. Повърхността на езерото отразяваше тюркоазносиньото небе над нас. Зад гърба ни се намираше ниската сграда на хотела, изградена от жълтеникави пръстени тухли, която почти напълно се сливаше с останалия пейзаж. Беше построена в мавритански стил, прозорците представляваха тесни цепнатини, а няколко аркади водеха към затворен вътрешен двор, където беше сенчесто и прохладно дори и по обяд, и там човек можеше да намери убежище от невероятната жега.

Бях взел от хотела плажна кърпа, вероятно забравена от някой отдавна заминал си турист, с избродиран на нея рекламен надпис на туристическа агенция. До главата си бях оставил сателитния телефон, който взех назаем от компанията. В договора ми изрично бе записано, че трябва да могат да се свържат с мен по всяко време на денонощието, в случай че на находището възникнеше някакъв проблем. И аз винаги го носех със себе си.

Грапавият ствол на палмовото дърво се беше надвесил над езерото и отражението му леко се поклащаше при движението на водата. Беше абсолютно точно отражение на действителността, паралелен свят, в който всичко бе възможно. Изправих се. Тази мисъл наистина ме заинтригува.

Андерсън лежеше на слънцето и силно напомняше на риба, извадена на сухо. Беше обул огромни яркочервени бански и беше намазал обилно тялото и лицето си с лосион против изгаряне. Между пръстите му висеше дебела, грубо свита цигара с марихуана. Изправи се, пое дълбоко от цигарата, задържа дима си и ми я подаде. След това издиша шумно и се строполи отново на хавлията.

— Господи, колко е хубаво, спираш да мислиш за всичко.

Дръпнах лекичко от цигарата. Не обичах да губя контрол върху нещата и марихуаната съвсем не ми беше любима, макар че Изабела я пушеше редовно и твърдеше, че стимулира въображението й. Лично аз мислех, че марихуаната не стимулира нищо друго, освен параноя, но се страхувах да не изглеждам стар и не в крак с модата, затова не й забранявах да я пуши. Предпочитах алкохола, а и никога не бях пробвал някои от по-силните халюциногени и стимуланти от онова време като ЛСД, мескалин и кокаин. Но сега бях готов да пробвам каквото и да е, само да не позволя на мислите ми да се връщат към миналото. Димът ме удари в гърлото и залютя на очите ми. След секунди усетих промените, обхванали сетивата ми.

— Това нещо е много силно. Откъде го взе?

— От Афганистан, вътре има и опиум. Оборудването ми винаги пътува с предимство, затова никога не ме претърсват по летищата.

— Това сигурно е много удобно.

— Така е приятелче, но никога не си позволявам да пренасям огнестрелно оръжие и радиоактивни отпадъци. В края на краищата човек трябва да има морални задръжки.

Загледах се в отсрещния бряг на езерото. Цветовете се сливаха и образуваха разноцветни петна — яркосиньо, изумруденозелено, жълтеникавобяло. Един ибис прелетя ниско над езерото, крилата му бавно се издигаха и снижаваха, описвайки полукръг.

— Знаеш ли защо правя това?

Андерсън леко заваляше думите. Гласът му прозвуча като че ли идваше от много далече и замъгленото ми съзнание едва различи, че е много надрусан.

— Предполагам, че заради парите, а може би и заради риска.

— Грешиш. Нали знаеш, че служих във Виетнам?

— Знам.

— Ами, някъде през шейсет и осма година, на седемнайсети септември, хиляда деветстотин шейсет и осма година, за да сме съвсем точни, моят взвод беше обграден от виетнамската армия и аз се озовах притиснат между трима приятели, чиито черва се влачеха по земята. Бях единственият останал жив. Не мога да обясня защо — не бях по-добър от останалите, нито по-умен, просто така се получи. Просто пропуснах деня на смъртта си. Дълбоко вярвам в това. Тогава наистина пропуснах деня на смъртта си и ето ме сега. Амин! — Той дръпна още веднъж от цигарата и след това я загаси в един камък. — Но дълбоко в сърцето си съм сигурен, че онзи ден трябваше да умра.

Лежах и си мислех за Изабела и за страха й от предсказанието на Ахмос Хафре за деня на смъртта й. Наистина ли се бе удавила в същия ден? След това в съзнанието ми изплува образът й, така както я бях видял във ваната. Сетих се, че органите й липсваха, спомних си за страха й, че нейните Ба и Ка няма никога да успеят да се слеят и душата й завинаги ще остане в египетското чистилище. Чаках Андерсън да продължи с разказа си. Не го възприемах като религиозен човек, нито като човек със склонност към философстване. Всъщност представата ми за него беше точно обратната, приемах, че е реалист, готов да работи за всеки срещу съответната цена, без изобщо да се интересува от политика.

— Може би просто е било въпрос на късмет, стреляли са от такъв ъгъл, че не са те улучили — казах най-накрая.

Андерсън се извърна към мен и ме изгледа втренчено, очите му се бяха зачервили.

— Боже мили, още един неверник.

— Религията е бич за човечеството. Виж какво е направила в този регион.

— Тук става въпрос за икономика, колониално минало, стремеж за завземане на територии и ти много добре го знаеш. Както и да е, изобщо не ти говоря за религия. Говоря ти за естествената продължителност на човешкия живот и за смисъла му, докато сме тук, на тази проклета планета.

Андерсън говореше високо, беше прекалено надрусан, за да се контролира. Огледах се, наоколо нямаше никого, освен една селянка, която переше на другия край на езерото. Беше клекнала до водата, фините й китки се показваха от ръкавите на робата, зачервените й ръце бяха покрити със сапунена пяна, докато търкаше с камък поставеното върху скалата пране. Вдигна поглед към мен, след това отново се залови за работата си.

Обърнах се отново към Андерсън, чудех се дали да се опитам да угодя на огромния като мечка бивш военен, или да говоря с него честно.

— Знаеш ли, едно от нещата, за които с Изабела никога не постигнахме съгласие, бяха нейните вярвания в подобни невероятни неща. В началото се удивявах как една образована и интелигентна жена може да вярва в астрология и древноегипетска магия и в това, че някаква невидима сила насочва археологическите й проучвания. Просто не мога да повярвам в подобно нещо. Светът е такъв, какъвто го виждаме — земното притегляне си е земно притегляне, законите на физиката са неотменими и всички тайнствени неща си имат своето обяснение. Ние сме сложни животни, управлявани от хормоните си, и в крайна сметка не сме особено важни в цялостната подредба на вселената. Ето така стоят нещата.

Настъпи кратко мълчание, по време на което осъзнах, че съм започнал да философствам, нещо, което винаги ми се случваше, когато пушех марихуана. Но след като веднъж бях започнал, вече не можех да се спра, като че ли трябваше непременно да говоря за събитията от последните две седмици и по този начин да ги поставя в рамка и да видя логиката, която ги свързваше. Но защо бях обхванат от гняв? Дали не бях сърдит на Изабела за това, че умря, докато се стремеше да открие нещо, което според нея притежаваше духовна, дори магическа сила, ако можеше да се вярва на древните предания?

— Живеем, след това умираме — продължих аз. — Хората продължават да живеят в спомените ни, това е единственото възможно безсмъртие, освен ако не вярваш в омотани в платно изсушени трупове, поставени в огромни триъгълни гробници. Аз поне не вярвам в тях. И съм нещо далеч по-лошо от атеист, вярвам в биологията и в това, че всичко е заменимо. И може би точно поради тази причина се ужасявам да не забравя Изабела, защото това ще означава, че тя наистина ме е напуснала. Говоря за онзи момент, в който тя ще престане да се появява в сънищата ми и ще установя, че не мога да си спомня лицето й.

Настъпи продължително мълчание. Загледах се в бездънното синьо небе, бях като пиян. Изведнъж осъзнах, че точката, която се въртеше пред очите ми, всъщност е ястреб, който търпеливо дебнеше плячката си.

Бил вдигна слънчевите си очила и се вгледа в мен. По очите му си личеше, че е развълнуван.

— Тя никога няма да те напусне, нали знаеш това, Оливър?

— Мисля, че да.

Отново настъпи тишина, тежка като олово.

Бил се отпусна на хавлията си.

— С Том, едно от момчетата, които умряха във Виетнам, с него бяхме близки приятели, имахме една шега, която само ние двамата си знаехме. Когато влизахме в бой, той ме наричаше Джери. Том и Джери, нали се сещаш? Шегите бяха неговият начин да се справи с ужаса на войната. Никой в целия взвод, какво говоря, никой в целия свят не знаеше за тази наша закачка. Както и да е, няколко седмици след погребението му в Остин от армията организираха вечеря в памет на взвода. Повечето от войниците бяха загинали заедно с Том. И така, издокарах се аз и отидох на вечерята, като през цялото време си мислех колко неприятно би му било на Том от цялото това лицемерие и помпозност. Започнах да търся табелката с името си, за да видя къде трябва да седна на масата. И изведнъж я открих — Джери Андерсън, не Бил. Джери, написано черно на бяло и отстрани изрисувани котка и мишка като във филмчето. И знаеш ли, това беше знак, Том се шегуваше с мен и ми даваше знак, че стои там някъде и ме наблюдава.

— Бих искал да повярвам, че случайните събития носят специално послание — казах аз, — но не мога. Кой знае, може би защото съм изучавал точни науки и ако на мен ми се бе случило подобно нещо, щях да го възприема като нечия лоша шега.

— Всичко това са глупости, Оливър. Виждал съм те как работиш, не всички твои решения се основават единствено на логиката.

Почувствах се неловко, защото знаех, че е прав, затова побързах да сменя темата:

— Все още не си ми казал защо се зае с гасене на пожари в нефтени кладенци.

Андерсън потопи ръката си във водата. Стори ми се, че капките, които се стичаха по пръстите му, са огромни — прекрасни миниатюрни светове от хладна вода.

— Може би обичам да изкушавам боговете. Всеки път, когато заложим експлозивите, очаквам, че това ще е краят ми. Не мога да се отърся от усещането, че ми е даден живот назаем.

— Това чувство не се ли нарича вината на оцелелия?

— Както ти казах и преди, братко, просто пропуснах деня на смъртта си. Толкова е просто.

И двамата лежахме под палещото слънце и много добре осъзнавахме неизречените думи, които тегнеха над нас. Най-накрая Андерсън заговори:

— Виж какво, не исках да кажа, че инцидентът с Изабела беше…

— Знам — прекъснах го аз.

След това станах и нагазих в плиткото езеро.

В началото водата беше много топла. Отделих се от брега и навлязох в дълбокото, където беше по-хладно. Поех дълбоко въздух и се гмурнах. Замахнах четири пъти с ръце в зеленикавата вода, а под мен беше пясъчното дъно. Тъмните стебла на тръстиката се издигаха нагоре към светлината и милваха тялото ми като четки за рисуване. Хладното течение подейства успокояващо на пламтящата ми кожа, ръцете ми се движеха като плавници в зеленикавата светлина, която се процеждаше от повърхността.

Спуснах се още по-дълбоко и заплувах близо до дъното. Група едри риби се въртяха над мен, изглеждаха металносини на светлината на подводното слънце, след това се разпръснаха, проблясвайки като сребърни монети. В този момент усетих, че нещо премина покрай мен, нещо голямо. Нищо не се виждаше. Усетих вълнички по кожата си, косата ми настръхна. Извърнах се, колкото е възможно по-бързо, и пред погледа ми се мярнаха голи крака, които изчезнаха в подводната растителност.

След миг Изабела изскочи иззад огромните плуващи листа. Дългата й коса се носеше около лицето й, гърдите й блестяха. Замръзнах от ужас и започнах бавно да се спускам надолу. Тя ми се усмихваше тъжно, а лицето й светеше като бледа луна в зеленикавата вода. След това ми направи знак да я последвам и отплува с характерното подритване на краката си. Това не е дух, повтарях си през цялото време и се опитвах да потисна паниката, която ме обземаше.

Последвах я, но скоро я загубих в сенчестия лабиринт. Търсех я, борех се с опасните увивни растения, вдигах облаци от кал, но не можах да я открия. Отправих се към повърхността, имах чувството, че белите ми дробове ще се пръснат.

Изскочих на повърхността задъхан, махайки с ръце и крака. Бях напълно дезориентиран, мъчех се да си поема дъх, както ми се стори безкрайно дълго време, след това успях да изпълзя на брега и се строполих на земята.

Дочух някакво странно бръмчене — сателитният ми телефон звънеше. Надигнах се. Андерсън се беше изправил и отчаяно ми махаше с ръце.

— Добре ли си? — изкрещя той.

Застанах на колене, все още треперейки. Опитах се да се успокоя, но пред очите си виждах лицето на Изабела. Отпуснах се на песъчливия бряг.

— Добре съм, не трябваше да пуша и след това да плувам — извиках в отговор.

Сателитният телефон продължаваше да звъни.

— Вдигни го! — казах аз, влязох във водата и заплувах към Андерсън.

10

Развълнуваният глас на Бари звучеше като че ли идва от много далеч, все едно се опитваше да ми говори през стъклена стена.

— Оливър, приятелю, това нещо е направо удивително. Определено е астрариум, но през живота си не съм виждал толкова прецизно изработен механизъм.

— Какво искаш да кажеш? Нали е само един древен артефакт.

— Точно това е най-странното. Не е направен от бронз, а от някаква друга сплав и вероятно затова се е запазил толкова добре. Има необичайни магнитни свойства — в центъра му има подобно на зъбчато колело устройство, за което са прикрепени два магнита. По всичко изглежда, че те се въртят. Абсолютно откачена работа. Чуй сега най-интересното. Когато видях първите резултати от въглеродния анализ на дървената рамка, реших, че съм се побъркал. Проверих пет пъти и резултатът винаги бе един и същ.

— И какъв е той?

— Този астрариум не е от времето на Птолемеите, приятелю, много по-стар е, от епохата на фараоните е. Открих на него два картуша[1] — единият е на Накхтореб, по-известен като Нектанебо II. Това означава, че е от времето на Тринайсетата династия, което е направо невероятно! Но още по-невероятното е, че вторият картуш е на Рамзес III. Знаеш ли кога е живял той, Оливър?

— Имам някаква представа — отговорих дрезгаво.

Беше ми трудно да говоря, чувствах се едновременно развълнуван и уплашен от откритието.

— Става въпрос за Дванайсетата династия, Оливър! — изкрещя Бари в слушалката. — Това означава 1160 година преди Христа, времето на Моисей!

Гърлото ми беше пресъхнало, а сърцето ми блъскаше като лудо. Ако астрариумът беше от времето на Дванайсетата династия, това означаваше, че е на повече от две хиляди години. Няма начин фараоните да са разполагали с такава технология. Ако Бари го беше датирал вярно, то трябваше изцяло да преосмислим познанията си по история, представата си за началото на човешката цивилизация и разбиранията си за древния Египет. Това също така означаваше, че астрариумът наистина беше безценен.

— Това е невъзможно. Сигурно си сбъркал някъде — опитвах се да говоря спокойно.

— Приятелю, аз никога не бъркам.

— Добре. Ще дойда при теб веднага щом мога. Междувременно искам да си мълчиш. Чуй ме добре, Бари. Не казвай на никого нито дума.

Бях толкова развълнуван, че седнах отново на земята, опитвайки се да се преборя с внезапно обхваналия ме световъртеж. В съзнанието ми изплува образът на Фахир, след това на Амилия. Хермес. Лицето на Изабела. Помислих си колко развълнувана щеше да бъде, ако можеше да присъства на всичко това.

— Това е откритието на века, Оливър.

— Само ми обещай засега да си мълчиш. Не искам да се озовем в затвора за кражба на антика. Ще дойда при теб след няколко дни. И, Бари, за бога, моля те, пази се.

Връзката прекъсна, преди той да успее да ми отговори. Хвърлих поглед през рамо. С облекчение видях, че Андерсън спи дълбоко на хавлията си, а жената, която переше, си беше отишла.

Четири дена по-късно пристигнах в Александрия със самолет. Взех такси от летището и се отправих директно към апартамента на Бари на „Корниш“. Кооперацията, в която живееше, беше построена в неокласически стил в началото на двайсети век. Някога е била разкошна, но сега упадъкът й беше видим. Бари живееше там от три години и беше наел апартамента от мадам Тибишрани, която беше сирийска християнка. Тази пищна вдовица беше около шейсетгодишна и живееше на първия етаж заедно с дъщеря си, която беше инвалид. Тя поддържаше апартамента на Бари по време на честите му и понякога странни отсъствия, а освен това прилежно събираше пощата му. Обожаваше австралиеца и не даваше косъм да падне от главата му. Едновременно с това беше изключително толерантна към многото хора (повечето от които от женски пол), които бяха отсядали при Бари през всичките тези години.

Апартаментът му се намираше на третия етаж и имаше голяма тераса, която обхващаше ъгъла на сградата. Таксито ме остави точно под него.

Слънцето вече залязваше — приличаше на огромно червено око, наблюдаващо морето, над което вече се появяваха тъмните нощни облаци. Прозвуча призивът за вечерна молитва, този самотен мелодичен вопъл винаги предизвикваше някакви първични емоции в душата ми. На близкия площад се издигаше величествената бяла джамия „Абу ел-Абас“ със своите две кубета и високото минаре, устремено нагоре към Бога.

Малки групи от богомолци вече се отправяха натам. Усетих мириса на морето, в свежия бриз се долавяше ароматът на далечни брегове. Тази позната атмосфера ме натъжи. Хвърлих поглед към апартамента на Бари. Сърцето ми замря. Веднага разбрах, че нещо не е наред. Нямаше ги кафезите за птички, които обикновено висяха там, щорите бяха пуснати, а вратите затворени. Това никога не се беше случвало преди.

Пазачът мълчаливо ме пусна да вляза в сградата и след това отново седна на черния си пластмасов стол в дъното на стълбището. Изкачих стълбите на бегом. Вратата на апартамента на Бари беше заключена, издълбаното в нея магическо око, което трябваше да предпазва обитателите от злини, ме гледаше втренчено, сякаш се присмиваше на ужаса, който все по-осезателно ме обхващаше. Почуках силно с месинговото чукче по вратата. Не последва никакъв отговор.

Чух изскърцването на врата на долния етаж. Светлорусият кок на мадам Тибишрани се появи на площадката под мен. След това се показа и тя самата, съвсем неподходящо облечена в елегантна официална черна рокля. Стресна се, когато ме видя.

— Мосю Оливър, така ме уплашихте. Толкова беше ужасно, просто не можете да си представите.

Тя се качи бързо по стълбите и застана до мен пред вратата на Бари. Дори при това оскъдно осветление успях да забележа, че очите й са подути от плач.

— Опитвам се да открия Бари. Няма ли го?

Мадам Тибишрани въздъхна и помилва ръката ми.

— Горкият мосю Оливър, още ли не сте чули? Бари вече не е сред нас.

— Какво означава това?

— Претърпя злополука. От полицията твърдят, че е било самоубийство, но аз не им вярвам, мосю Оливър. Бари никога не би се самоубил. Никога.

Новината премина през мен като електрически шок. Залитнах и се облегнах на стената. Не можех да повярвам, че Бари е мъртъв. Струваше ми се невъзможно такъв огромен човек, изпълнен с живот, изведнъж да престане да съществува.

— Имате ли ключ от апартамента?

Изправих се, опитах се да се преборя с налегналата ме мъка и да прогоня лавината от спомени, които ме засипваха — вечерите, когато се напивахме тук заедно и слушахме „Ролинг Стоунс“; политическите ни спорове, които винаги завършваха с това, че Бари, след като изчерпеше всичките си аргументи, заставаше на глава и правеше някакво високопарно изказване, което нямаше нищо общо със спора ни, а ние с Изабела се превивахме от смях; нощта, когато го арестуваха, защото проповядваше гол от балкона си; денят, в който го посетих неочаквано и го заварих да храни в апартамента си двайсет улични котки.

— Разбира се, че имам ключ.

— Моля ви, пуснете ме да вляза…

— Но полицията…

— Много ви моля, мадам Тибишрани. Трябва да видя със собствените си очи.

Тя предпазливо огледа стълбището — този изпълнен със страх поглед, който толкова често се виждаше в Египет — и след това се обърна към мен.

— D’accord — прошепна тя. — Но не трябва да споменавате на никого, че съм ви пуснала вътре. Полицията идва тук толкова много пъти, че най-вероятно Бари е имал проблеми с властите.

Извади връзка ключове от джоба си, постави носната си кърпа върху ключалката, за да заглуши шума, и отключи вратата.

Миризмата вътре беше ужасно тежка — миришеше на тамян, на цигари и котешка урина. Но имаше и нещо друго, което долових със сетивата си — в апартамента беше извършено насилие. Усещането, че смъртта витае във въздуха, ме накара да настръхна. Цареше почти непрогледен мрак, тежките кадифени завеси бяха спуснати. Докато прекосявах хола, усетих под краката си парчета счупено стъкло и се блъснах в няколко книги, разхвърлени по пода.

— Обърнаха всичко наопаки, докато претърсваха апартамента, но изрично ми наредиха да не размествам нищо — измърмори мадам Тибишрани, но не посмя да влезе вътре. — Нямат никакво уважение нито към вещите, нито към мъртвите.

Дръпнах завесите и отворих балконската врата, за да влезе морският въздух. На светлината стана ясно, че апартаментът е в пълен безпорядък. Книгите бяха извадени от шкафовете и нахвърлени по пода, сякаш неканените гости бяха търсили тайници, скрити зад рафтовете. Някои от меките кресла, които Бари толкова много обичаше, бяха разпрани с нож и пълнежът им се беше разпилял навсякъде, сякаш вълна от дунапрен беше преминала през апартамента. Установих, че въпреки ужаса, който ме беше обхванал, започнах да оглеждам стените и мебелите, за да видя има ли кървави петна по тях. Нямаше. В центъра на стаята стоеше едно кожено кресло, чиято тапицерия също беше разпрана. Стоварих се в него, памучният му пълнеж се показваше отвсякъде.

— Какво се случи? — попитах аз.

Мадам Тибишрани плахо прекрачи прага и влезе в апартамента. Котаракът на Бари, слабо създание на черни и бели петна, което носеше името Томас О’Лири, се отърка около глезените ми и започна да мяука. Тя се наведе, вдигна котарака и започна разсеяно да го гали.

— Случи се точно преди два дена. Чудех се защо толкова отдавна не ми се беше обаждал, обикновено всеки четвъртък ми идва на гости и аз му готвя гълъби. — При тези думи тя се изчерви, египтяните вярват, че печеният гълъб е мощен афродизиак. — Но миналия четвъртък не чух обичайното почукване по вратата си, затова се качих горе… — Лицето й се сгърчи, тя видимо се опитваше да потисне сълзите си. — Вратата на апартамента му беше отворена, но това не беше нещо необичайно. Знаете, че Бари вярваше, че човек винаги трябва да държи вратата си отворена, така че всеки несретник да може да се отбие. Както и да е, влязох вътре и открих трупа на милия си приятел точно тук.

Тя посочи креслото, в което се бях настанил.

— Седеше на това място, в ръката му имаше забита игла и кожена връвчица… как точно се нарича онова нещо?

Скочих от стола, обезпокоен от мисълта, че бях седнал точно там, където е бил открит трупът. Опитах се да прикрия погнусата си и се обърнах към мадам Тибишрани:

— Турникет ли имате предвид?

— Oui, нещо като турникет, вързано по-нагоре. Беше мъртъв, според мен беше починал преди повече от едно денонощие. Не мога да разбера… Сигурна съм, че Бари не беше пристрастен към хероина.

Права беше. Въпреки че от време на време си позволяваше лека дрога, Бари винаги се беше изказвал много остро срещу употребата на хероин. Освен това в Александрия не беше много лесно да се намери такъв наркотик. Мадам Тибишрани беше напълно права. Бари беше човек, който бе изпитал всички удоволствия в живота и по никакъв начин не би прибягнал до самоубийство. А и защо да го прави? Нещата изобщо не се връзваха. Астрариумът. Това беше причината. Убийство ли беше или може би атентат, поръчан от някого с много власт? Бяха ли намерили астрариума? Или Бари бе успял да го скрие? Не можех да мисля, опитвах се да възприема ужасяващата действителност. След това през ума ми мина още една мисъл. Щом не са се поколебали да убият Бари, значи са готови да посегнат и на моя живот. Трябваше на всяка цена да открия астрариума.

Всичко тук е инсценировка, разсъждавах аз, докато оглеждах безпорядъка в стаята. Някой беше убил Бари и след това беше претърсил апартамента. И имах чувството, че бе останал разочарован, толкова разочарован, че не бе успял да сдържи гнева си.

— Моля се за него — каза мадам Тибишрани. — Знам, че ако се е самоубил, душата му няма да бъде допусната в рая. Говорих със свещеника по въпроса, но той е непреклонен…

Докато мадам Тибишрани продължаваше да излива мъката си за прокълнатата душа на Бари, усетих, че се боря със собствената си съвест. Дали Бари не беше умрял, защото му възложих да определи възрастта на астрариума? Може би пряко или косвено бях отговорен за смъртта му? И кой така отчаяно се стремеше да достигне до астрариума, че бе готов дори да извърши убийство? Изобщо кой знаеше, че астрариумът е тук? От кого се страхуваше Фахир? Потреперих и неволно хвърлих поглед зад гърба си. Мадам Тибишрани повиши глас и прекъсна мислите ми:

— Опитаха се да твърдят, че Бари произвежда наркотици в домашната си лаборатория. Какво невежество! Откакто се случи това нещастие, тайната полиция и градските власти изобщо не ме оставят на мира. Даже една англичанка дойде да ме разпитва. Кой й дава това право? Само от един поглед разбрах, че не е възможно да е била любовница на Бари, всъщност много се съмнявам, че изобщо някога е имала любовник…

— Спомняте ли си името й? — прекъснах я аз.

Подозирах кой я бе посетил.

— Заяви, че се казва Амилия Линхърст. Когато се опитах да й попреча да влезе в апартамента, тя ме избута и нахлу вътре. Луда работа, n’est-ce pas?

Значи Амилия беше идвала тук. Откъде, по дяволите, би могла да знае, че астрариумът беше при Бари? Колкото повече разсъждавах по въпроса, толкова по-ясно ми ставаше всичко. На всички беше известно, че сме добри приятели, както и това, че той умееше да определя възрастта на предметите. А и много хора знаеха за натрапчивата идея на Изабела. Никак не беше трудно човек да достигне до правилния извод. Обиколих стаята и я огледах внимателно, опитвайки се да открия какво липсва. До едната стена имаше огромен аквариум, пълен с тропически рибки, с които Бари особено много се гордееше. Май това бе единственият оцелял предмет в стаята. За момент с тревога си помислих какво ли биха ми разказали рибките, ако можеха да говорят. Не бях сигурен, че бих искал да го чуя. Отново се обърнах към хазайката:

— Жената отнесе ли нещо със себе си?

— Абсолютно нищо! Но ми зададе толкова много въпроси, мосю Оливър. Разпитваше ме даже за вас и за горката ви съпруга.

— Това наистина е възмутително. Мадам Тибишрани, бихте ли ме оставили за малко? Бих искал да се сбогувам с Бари насаме.

Очите на жената отново се изпълниха със сълзи и това ме накара да изпитам вина, че я заблуждавам. Не можех обаче да претърся стаята в нейно присъствие.

— При други обстоятелства бих ви отказала, но поради уважението, което изпитвам към вас и към милата ви съпруга, а и като знам колко близки бяхте с него… Освен това трябва да нахраня горкия Томас. Обадете ми се, когато привършите.

И тя си тръгна, гушнала мяукащия котарак.

Вече бях напълно убеден, че Бари е бил убит. Сега трябваше само да разбера дали бе успял да скрие астрариума и ако беше така, то къде? Освен това трябваше да отговоря на още един належащ въпрос: кой стоеше зад всичко това?

Седнах на коженото кресло, опитах се да се поставя на мястото на Бари и да проследя накъде би отправил погледа си. Къде би могъл да го скрие? Потиснах импулса си да скоча и да започна да ровя из разхвърлените вещи. Съсредоточих се, затворих очи, после ги отворих отново. Погледът ми веднага попадна върху аквариума. Нищо не се беше променило и когато погледнах вътре, ми се стори, че пясъкът и тинята си стоят така от много време. Постоях, загледан в аквариума още известно време, след това се изправих неспокойно, усещането за страх и паника се надигаха като жлъчка в мен. Полицията, а може би дори и убиецът на Бари, можеха да се върнат всеки момент, затова трябваше да действам бързо.

Реших да проверя какво има в другите стаи. Влязох в спалнята и видях, че разтегателният диван, на който Бари спеше, също беше нарязан, а трите дървени сандъка, в които държеше дрехите си, бяха преобърнати. Панталони, саронги, бельо и неопрени бяха нахвърлени на купчина на пода. При вида на любимия му сърф с изписан върху него цитат от „По пътя“ на Джек Керуак ми се доплака. Бях толкова вбесен от цялата тази вандалщина, че изритах стената. Един постер, закачен на нея, се свлече на пода, а погледът ми беше привлечен от малък олтар на Буда. Тялото на божеството беше разбито, блаженото му лице ме наблюдаваше от откъснатата глава. До него лежеше статуетка на Тот, древноегипетския бог на думите и магията, когото Бари харесваше особено много. Но къде беше астрариумът? Чух изскърцването на дъска от пода някъде в апартамента. Хвърлих поглед през рамо, опитах се да потисна чувството, че не съм сам. Зачаках. Нищо не се случи. Внимателно се промъкнах в банята, където беше домашната лаборатория на Бари.

Множество стъклени тръби, закрепени със скоби за метални рамки, висяха от тавана и се преплитаха една с друга, така че приличаха на странна скулптура. Умивалникът беше превърнат в работен плот и върху него стояха малък хладилник, чук, пила, по която още се забелязваха частици от тъмно дърво, и хаван с чукало.

Отворих внимателно хладилника, не бях сигурен какво мога да открия в него. Върху мръсните пластмасови полици бяха подредени няколко стъклени шишета с течен азот, едно от веществата, използвано при датиране чрез въглеродния метод. Над някои от тях се издигаше пара, тъй като тапите им не държаха добре. До тях стоеше една неотворена бира. За момент се изкуших да я отворя и да пия за здравето на Бари, ужасен жест, който знаех, че много щеше да му хареса. Стресна ме шумът от нещо, съборено в съседната стая. Подскочих, притиснах се до стената и колкото е възможно по-тихо взех от плота едни тежки клещи. Вдигнах ги над главата си и внимателно се приближих до открехнатата врата, очаквайки убиецът всеки миг да изскочи пред очите ми. Точно в този момент едно измършавяло коте се промъкна през вратата. Загледа ме с огромните си гноясали очи и замяука жално.

Въздъхнах с облекчение и още по-отчаяно се залових с претърсването. Знаех, че е датирал астрариума в лабораторията, но къде го беше скрил след това?

Малко по-нататък на плота имаше огнеупорна мензура, поставена над горелка. Вдигнах мензурата и помирисах съдържанието й — вътре имаше обгорели парченца въглен. Ако изключим дървените частици по пилата и малкото тъмен прах в хавана, за който предположих, че е смляно дърво, никъде не се виждаше и следа от астрариума и дървената му рамка. Десет минути по-късно с натежало сърце се отказах от по-нататъшното търсене. Не знам кой беше убиецът на Бари, но сега той притежаваше астрариума, който ми беше поверен и заради който Изабела и Бари бяха умрели.

Затворих внимателно входната врата и слязох в апартамента на мадам Тибишрани. Тя отвори вратата с броеница в ръка.

— Сбогувахте ли се вече? — попита тя.

— Не съвсем. Погребението мина ли вече?

— Mon Dieu. Де да беше така. Тялото на горкичкия човек е все още в градската морга. Явно чакат австралийския консул, има проблем, не могат да открият най-близкия жив роднина на Бари. Въпреки че нямаше никакъв проблем да открият бившите му съпруги. Очевидно и трите са били уведомени за смъртта му, а и трите твърдят, че са все още омъжени за него. Бари беше такъв романтик.

Побързах да си тръгна, преди мадам Тибишрани да се разплаче отново.

Най-близкият работещ телефон, за който се сетих, се намираше в „Александрия Ойл Къмпъни“. Отправих се директно натам. След като известно време се упражнявах да говоря с австралийски акцент, позвъних в централното полицейско управление и заявих, че съм роднина на Бари, обаждам се от Австралия и бих искал да науча повече подробности около смъртта му. Офицерът, който разследваше случая, любезно, но твърдо ми обясни, че тъй като е открито наличие на наркотици в трупа на Бари, случаят е приключен, защото става въпрос за самоубийство вследствие на свръхдоза, но трупът все още се намира в моргата в очакване някой да го прибере. Очевидно някоя от отдавна изчезналите му съпруги беше заявила, че ще го направи, но все още не се беше появила. След като попитах защо апартаментът е бил така вандалски претърсен, полицаят се изсмя и ми каза, че наркоманите са известни с оргиите си. Затворих телефона с ясното съзнание, че някой беше дал пари, за да се приключи с разследването толкова бързо. Дали убийците на Бари не бяха част от по-голяма и по-мощна мрежа, отколкото си представях? Тръпки ме побиха при тази мисъл. В Египет не беше особено разумно човек да се противопоставя на властите. Въпреки това реших да отида в моргата, за да разбера дали не мога да науча нещо повече за липсващите органи на Изабела, както и да се опитам да зърна трупа на Бари. Може би щях да успея да открия някаква следа. Но дори и да не беше така, поне щях да се сбогувам с него.

[1] Картуш — вертикален овал с хоризонтална линия под него, което показва, че името, изписано вътре, принадлежи на фараон. — Б.пр. ↑

11

Моргата се намираше в западната част на града, в стария турски квартал. Бях почти сигурен, че някой следи таксито, с което пътувах нататък, но точно когато щях да кажа на шофьора да заобиколи, така че да обърка преследвачите ми, малкият червен фиат, който се движеше зад нас, премина в другата лента и изчезна от погледа ми. Пристигнах пред величествената сграда, построена през деветнайсети век. През цялото време се опитвах да убедя самия себе си, че просто съм започнал да изпадам в параноя. Това не ми помогна особено много.

Пристъпих към голямото мраморно бюро във фоайето и казах, че искам да се срещна с Деметриус ал-Масри, съдебният лекар, който бе разговарял с мен след погребението на Изабела. Сърдитият мъж зад бюрото ми съобщи с огромно удоволствие, че сряда е почивният ден на Масри и ако искам да го видя, ще трябва да дойда на другия ден. Съвсем спокойно му обясних, че съм дошъл да видя и трупа на мой близък приятел. Трийсетте египетски долара, които му подадох под масата, значително промениха отношението му. Извика един младеж, който се подпираше отстрани на стената, и му нареди да ме заведе при „европееца“.

В стаята беше много студено. Шумът на генератора, който поддържаше температурата под нулата, изпълваше затвореното пространство и създаваше у мен усещането, че се намирам в някакво странно преддверие, в което се извършваха злокобни ритуали. Миризмата на химикала, който използваха, за да съхраняват труповете, погъделичка носа ми и тръпки от страх полазиха по гърба ми. Младежът с усмивка ме уведоми, че тук държат новопристигналите гости — удавените, загиналите при инциденти, просяците, чиито тела са били открити по улиците на града. Всеки труп беше положен върху отделна мраморна маса, човек можеше да предположи възрастта на мъртвия по силуета, който се очертаваше под мърлявия бял чаршаф. Не можех да не си задам въпроса дали и трупът на Изабела бе лежал върху някоя от тези маси. Противно на всякаква логика си представих колко ли студен е усещала мрамора под себе си. Ако в онзи момент бях там, щях да я взема в обятията си и да обвия тялото й в одеяло, за да й е топло.

Помощникът в моргата дръпна чаршафа, който покриваше трупа на Бари. С дългата си разрошена коса той приличаше на величествена статуя на почиващ си Нептун, а сиво-белият цвят на кожата му напомняше на алабастър. Очите му бяха отворени и блестяха, сякаш върху тях беше паднал лъскав, синкав воал. Брадичката му не беше обръсната, а бузите му бяха хлътнали. На гърдите му се виждаше огромна рана под формата на буквата Т, грубо зашита с черни конци. Дълбокият разрез се простираше от пъпа до гръдната кост, там, където бяха отворили гръдния му кош. Предположих, че са му направили аутопсия, за да определят причината за смъртта. Останах поразен, никога не го бях виждал да стои толкова неподвижен. Наведох се и затворих очите му.

Помощникът забеляза емоционалната ми реакция, кимна в знак на уважение и излезе да пуши в коридора.

Студеният въздух ме пронизваше до мозъка на костите. Потреперих, после хвърлих поглед към краката на Бари, бяха костеливи, с ясно изразени вени, в които кръвта бе застинала съвсем неочаквано. Погледнах отново огромния му гръден кош и сивкавата кожа, която висеше под него. Паднах на колене, повдигаше ми се.

Потиснах отвращението си, станах и огледах тялото му с надеждата, че ще открия белези, които да ми покажат истинската причина за смъртта му. Повдигнах брадата му. Под заплетените сиви и руси косми се виждаше тънка лилава линия. При тази гледка дъхът ми спря. Бях виждал подобно нещо в Нигерия по трупа на един работник, оставен подпрян на оградата, близо до нефтения кладенец, където работехме. Това беше предупреждение към нефтената компания, с която имах договор по онова време. Бари е бил удушен с гарота. Погледнах лявата му ръка и белега, оставен от иглата. Това беше петното на позора, което наркоманите носеха. Онзи, който го беше убил, бе инжектирал хероин във вената му след смъртта му, така че да прилича на смърт, вследствие на свръхдоза. Предположих, че го бяха измъчвали, за да разберат къде е скрил астрариума. Може би дори не са искали да го убият, но така или иначе, Бари беше мъртъв.

Полудях от яд.

— Никога не си бил наркоман и никога не би извършил самоубийство.

Гневният ми глас отскочи от лъскавите бели плочки.

Внимателно поставих ръката на Бари плътно до тялото му. Докато правех това, забелязах синкавозелените петна по ноктите и пръстите му. Познавах този цвят, бях го виждал по време на гмурканията ми в морето. Водорасли.

Отне ми цял час, докато стигна обратно до апартамента на Бари през натоварения трафик по „Шариа Саад Захлул“. Докато таксито стоеше на едно място, притиснато между открит камион, пълен с изморени войници, и една каруца, усетих, че някой ме наблюдава през прозореца на колата. Обърнах се и срещнах погледа на мъж, седнал в отсрещното кафене. Отдръпнах се назад изненадан, когато разпознах покритото с белези лице на Омар, човекът, който твърдеше, че е представител на властите и ни беше съпроводил, когато Изабела откри астрариума. При вида му в мен нахлуха спомени от онзи момент и отново се почувствах като парализиран от обзелата ме скръб. Изгледах го настойчиво, не можех да откъсна поглед от него.

Камионът пред нас потегли и шофьорът на таксито веднага го последва. Завихме в една странична улица и се отдалечихме от Омар. Въздъхнах с облекчение и обещах на шофьора да му платя тройно, ако пристигнем възможно най-бързо. След петнайсет минути вече бяхме на „Корниш“.

Изтичах до апартамента на мадам Тибишрани и я помолих да ми даде ключа за последен път. След няколко секунди бях в апартамента на Бари.

Притиснах лице до стената на големия аквариум и усетих студенината на стъклото. На дъното му беше поставена една кичозна статуя на Христос, краката му бяха зарити в дребните камъчета, а изрисуваните му очи гледаха благоговейно към небето. Около него се издигаха множество сребристи мехурчета, които идваха от помпата, скрита в пластмасово ковчеже за съкровища. До тях беше поставена кукла с образа на Ричард Никсън, а една русалка се увиваше около него, сякаш правеше френска любов. Това беше класически пример на чувството за хумор на Бари, което не прощаваше на никого. След това погледът ми попадна на нещо, което не бях забелязал до този момент — на металния ръб на нещо, заровено почти напълно в купчината камъчета. Една скалария, чийто перки потрепваха като крилата на колибри, се спусна надолу и започна да яде водораслите, полепнали по ръба на предмета. Веднага ми стана ясно, че водораслите имат същия цвят като петната по пръстите на Бари. Вгледах се по-внимателно. Между виещите се водорасли и мехурчетата от помпата се виждаше част от малка кутия, приблизително с големината на часовник от осемнайсети век. Под тънкия слой водорасли съзрях назъбените краища на два диска. Ето защо убиецът на Бари, а и аз самият не го бях забелязал по-рано. Изглеждаше все едно бе престоял в аквариума в продължение на месеци и не можеше да се различи от останалите предмети, поставени вътре за украса.

Стоях известно време като вцепенен, след това взех една настолна лампа и я надвесих над аквариума, като насочих светлината й директно върху предмета. Веднага видях проблясването на бронза, а върху единия от дисковете забелязах миниатюрен надпис.

— Бари, ти наистина си умно копеле — прошепнах аз.

Огледах се, за да се уверя, че всички щори са спуснати, след това потопих ръце в аквариума.

Когато се върнах във вилата, наредих на Ибрахим да заключи външната порта, като преди това се огледах внимателно, за да се убедя, че никой не ме е проследил. Бях едновременно нервен и развълнуван. Чувствах слабост след прилива на адреналин, който бях изпитал в апартамента на Бари. Раницата, в която бях поставил астрариума, беше учудващо лека, като се има предвид изключителното историческо значение на предмета, който се намираше в нея. В таксито по пътя към вилата не ми се случи нищо особено, но въпреки това бях като на тръни и ми се струваше, че ме наблюдават отвсякъде. Тихата улица, на която се намираше вилата, беше пуста, ако изключим едно слабо арабче, което стоеше облегнато на отсрещната стена и ме наблюдаваше с интерес. Точно щях да го попитам какво иска, когато Ибрахим ме дръпна и ми каза, че това е умствено недоразвитият син на един от местните градинари.

И този път занесох астрариума в спалнята. Струваше ми се, че това е най-сигурното място във вилата. Въпреки това заключих вратата. Пуснах щорите. Извадих устройството от раницата си и седнах в настъпилата тишина. Предварително бях решил да не се отнасям към него нито със страх, нито с прекалена почит. Не успях да спазя решението си. Когато го извадих от контейнера му, установих, че е много по-малък и по-незначителен, отколкото си го представях. Но не можеше да се отрече, че в него се криеше някаква тайна и тъй като Изабела ми беше разказвала за него още в първия ден, когато се запознахме, сега като че ли отново почувствах присъствието й до мен. Астрариумът й принадлежеше и в живота, и в смъртта.

Както ми беше казал и Бари, металът, от който беше направен, бе някаква сплав с цвят на бронз, но леко грапава и блестяща, като че ли в нея са били поставени диаманти или други остри парченца. Напомняше ми на един от редките метали. Вниманието ми беше привлечено от блясъка му. Не можах да се въздържа и прокарах пръст по сребристата му, малко груба повърхност. И преди бях виждал подобен метал — самарий, който има силно изразени магнитни свойства, особено когато се смеси с кобалт. Дори днес тези метали се добиват изключително трудно, затова не можех да си представя, че древните египтяни са имали технологията, да не говорим за познанията да ги извличат от рудата. Въпреки това знаех, че са имали сериозни познания по металургия. Изабела ми беше разказвала, че древните египтяни вярвали, че естествените химически промени в подобни метали са магически и чрез тях съдбата и на най-обикновения фелах може да се промени и той да се превърне в могъщ фараон. Това беше нещо като древна алхимия. Тази идея силно ме заинтригува, особено след като научих, че са използвали намагнитизирана желязна руда, извлечена от метеорити, или тектитно стъкло, за направата на ритуални инструменти и че са смятали тази метална руда за свещена. Възможно ли бе астрариумът да е изработен от подобен метал? Мислите ми бяха прекъснати от викове, които долитаха от двора. Хвърлих един шал върху уреда, изтичах до прозореца и погледнах през процепа на щорите. Ибрахим спореше ожесточено с човека, който ни караше нафта за отопление. Заслушах се внимателно, караха се за сметката. Спуснах щорите и се върнах отново до бюрото, сърцето ми все още туптеше от страх.

Когато огледах астрариума по-отблизо, забелязах, че той се състои от няколко зъбчати колела, закрепени около три основни диска, които се виждаха през малък отвор в горната част на кутията. Имаше един основен лост, който представляваше централната ос на зъбчатите колела и дисковете. В предния му край се виждаше нещо като ключалка. Предположих, че трябва да се вкара ключ или някакво друго подобно устройство в нея и така механизмът се привежда в движение. Върху дисковете и върху самия астрариум имаше надписи на различни езици, някои бяха изписани с йероглифи, други ми бяха напълно непознати. Но цялостният вид на уреда ми се стори някак познат. Усетих страх и прилив на адреналин. Това чувство на откривателя ми беше познато, бях го преживявал, когато ми се наложеше да реша някоя необичайно трудна задача, свързана с дълбоките геологични структури.

В този момент си спомних за рисунката на астрариума, която Гарет беше направил, и отидох до бюрото на Изабела, за да я потърся. Открих я и я поставих до уреда. Приликата между двете беше твърде неочаквана. Разликата се състоеше само в това, че истинският уред бе малко по-голям и по-сложен, отколкото те бяха предвидили. Погледнах шифъра, изписан под рисунката, след това се загледах в надписа върху астрариума. С изненада установих, че първите два символа на йероглифния надпис напълно съвпадат с написаното от Гарет. Обзе ме вълнение. Макар че никога не й повярвах напълно, Изабела се бе оказала права. Наистина беше той. Това беше същият онзи астрариум, който бе търсила през всичките тези години.

Две малки сфери, едната от злато, а другата от потъмняло сребро, се подаваха зад един от дисковете. Предположих, че това са Слънцето и Луната. Имаше още пет по-малки сфери, изработени от мед, най-вероятно това бяха петте планети, видими с просто око — Меркурий, Венера, Марс, Юпитер и Сатурн. Напомняше ми на миниатюрен планетариум. Направо беше невероятно да си представи човек, че беше на повече от две хиляди години. Надникнах в централната част, където с помощта на фенерче забелязах двата магнита, които Бари беше споменал. Всеки от тях беше разположен върху отделна ос. Какво ли трябваше да се направи, за да се задвижат?

Върнах се до бюрото на Изабела. Усещах присъствието й във въздуха. Спомних си как през последната нощ седеше на същото това място, как замислено изучаваше рисунката на астрариума и как тънките й пръсти се движеха по ръба на листа. За момент си позволих да си представя цялата сцена. Видях я отново, стоеше гола, с коса, разпиляна по гърба си. Струваше ми се невероятно, че никога няма да сме отново заедно, а в ръката си държах онова нещо, което тя бе търсила, откритието, заради което бе умряла. Забих поглед в бюрото и потънах в мислите си. След това изведнъж си спомних нещо друго. Спомних си как почти незабележимо тя бе пъхнала нещо под попивателната хартия. Счупих ключалката и вдигнах капака на бюрото й. Върху множеството листове стоеше един плик с моето име, изписано с красивия почерк на Изабела. Загледах се в него и мъката отново стисна гърдите ми. Отпуснах се назад, чаках ужасното чувство да отмине.

Подпрях плика на лампата, съзнателно отлагах момента, в който щях да го отворя, затова започнах да преглеждам листовете, оставени на бюрото. Най-отгоре имаше един пожълтял документ, на който пишеше: Жрицата на Нектанебо и Бато на фараона. Авторът беше Амилия Линхърст. Вероятно това беше дисертацията, за която ми беше разказвала Изабела, същата, която бе компрометирала професионалната репутация на египтоложката.

Преместих поглед върху запечатания плик с името ми върху него. Защо Изабела не бе проявила по-голямо доверие към мен? Защо бе премълчала за изключителното значение на астрариума и за опасностите, свързани с него? Беше казала истината на Фахир, но не и на мен. Толкова ли студено се бях държал с нея, такова неверие ли бях проявил?

Бързо разпечатах плика, решен да прочета това, което имаше да ми съобщи от гроба. Скъпата хартия за писма беше като коприна, също като кожата на Изабела. Усетих едва доловимия мирис на парфюма й — смесица от мускус и жасмин. Затворих очи. Не беше никак трудно да си представя дългата й коса, която се допираше до листа, оставяйки аромата си върху него.

28 април 1977 г.

Александрия

Оливър, прости ми, не бях докрай честна с теб. Преди много години Ахмос Хафре не само предсказа датата на смъртта ми, каза ми също така, че има възможност да се спася, ако успея да открия астрариума навреме.

Знам, че има хора, които ще те ръководят, любими. Но астрариумът има свой собствен разум. Ако го оставиш, той сам ще те заведе при тях. Докато пиша това, чувам гласа ти, който ме упреква за суеверията, в които вярвам. Но в света, в който израснах, нямаше граница между магията и мита, между живите богове и мъртвите. Чрез тях видях нещата с очите си, а чрез теб се опитах да избягам от тях. Винаги ще те обичам.

Изабела

— Не се опитвай да придадеш смисъл на безсмислената си смърт, Изабела! — изкрещях аз, внезапно обхванат от гняв. — Никой не можеше да предскаже земетресението! Никой! Дори и аз!

Ударих с все сила възглавницата на стола. Трябваше да се освободя от гнева и отчаянието си. Платът се разкъса и из въздуха се разхвърча перушина. Перцата бавно, като мързеливи снежинки, се спуснаха на пода и покриха плика, паднал в краката ми.

Прозвуча призивът за следобедната молитва. Времето отминаваше. Отидох до вратата на балкона. Видях градинаря, който подрязваше магнолията в двора. Простите му движения изглеждаха толкова истински в сравнение с необичайните събития, които напоследък движеха живота ми. Да, наистина бях заинтригуван, но рационалните ми инстинкти ми подсказваха да стоя далече от всичко това. Все още пред очите ми беше образът на Изабела, беше протегнала ръце и ме молеше да продължа делото й. Безпокоеше ме мисълта, че тя не ми се беше доверила докрай, защото се е страхувала, че няма да й повярвам. Ако не се бях отнасял така пренебрежително към вуду магиите, в които вярваше, ако бях приел всичко по-сериозно, дали нямаше да успея да я спася? Щях да продължа делото на Изабела и така да се опитам да изкупя вината си, че не я подкрепях повече в миналото. Пред очите ми като предупреждение изплува образът на мъртвия Бари. Твърдо решен да прогоня от себе си нарастващото чувство за страх, отворих вратата на балкона и викнах на Ибрахим да ми донесе нещо за ядене. След това взех дисертацията на Амилия Линхърст.

Отворих първата страница и видях портрета на една красива жена. Над него беше написано: Великата жрица Банафрит. Патрицианският й нос, издължените й очи с форма на бадем, плътните й устни далеч не бяха идеални и поради това правеха образа й изключително човешки. Всъщност този образ ми се стори познат. Колкото повече го гледах, толкова по-убеден бях, че вече съм го виждал някъде, но къде? Прочетох текста под него.

Това изображение, открито на стена в храма на Хатор, се смята, че е единственият запазен портрет на Банафрит (името означава красива душа), която е живяла по време на Тринайсетата династия (360 — 343 година преди Христа), при царуването на Нектанебо II. Тя се е посветила изцяло на богинята Изида, най-великата от всички богини, и е била надарена с магически способности, каквито никой по нейното време не е притежавал. Другите титли, с които била известна Банафрит, били Небесна жрица и Божествена съпруга. Тя имала по-голяма власт от върховния жрец и в йерархията стояла само едно стъпало по-ниско от фараона. Като върховна жрица Банафрит е имала правото да носи изображението на свещената кралска кобра на главата си. Освен това тя е посочвала наследницата си, за да се съхранят магическите й познания в култа към Изида.

Отново погледнах илюстрацията под заглавието. В центъра беше изобразена върховната жрица, седнала на трон, облечена в церемониална роба с дълги ръкави, украсена със сини и червени панделки. На главата си имаше голямо украшение, от което се подаваха цветя. В едната си ръка държеше систрум — подобен на дрънкалка музикален инструмент, който обикновено се свързваше с богинята Хатор — а в скута й лежеше гирлянда от петунии, за които се знае, че имат халюциногенни свойства. До краката й беше изобразена лястовичка, кацнала до малък съд. Банафрит беше заобиколена от прислужници, които свиреха на тамбури. Те носеха тъмнорозови наметала върху белите си роби, имаха подобни украшения и на главите, но по тях се виждаше само един син лотосов цвят. Около вратовете им имаше златни панделки. От надписа разбрах, че този стенопис е бил открит в гробница в Хиераконполис, по поречието на Нил, и е едно от малкото изображения на празничен ритуал в чест на Изида. Стенописът е бил датиран от времето на Рамзес XI, 1000 година преди Христа, но е известно, че подобни ритуали са били извършвани в продължение на векове и Банафрит също е вземала участие в тях.

Много малко е написано за тази властна, но тайнствена жена, макар да се знае, че Нектанебо е наредил да бъдат направени няколко сфинкса, които да носят чертите на лицето й.

Спрях, сега осъзнах къде бях виждал лицето от илюстрацията. Това беше лицето на сфинкса, който беше притиснал Изабела към морското дъно. Как беше възможно това? Триста години разделяха Банафрит от Клеопатра. Побиха ме тръпки, имах чувството, че жрицата се протяга и иска да достигне до мен през всичките тези стотици години. Сетих се за телефонния ми разговор с Бари, опитах се да възстановя всички подробности за астрариума, които беше споменал. Беше споменал Рамзес III, който е живял в библейските времена, беше споменал и Моисей или може би грешах? След това беше казал нещо за Нектанебо II, за когото Изабела също говореше често. Рамзес. Моисей. Нектанебо. А сега се появяваше и Банафрит на Амилия, върховна жрица на култа към Изида, легендарна магьосница. А освен това и сфинксът, който се намираше в близост до потъналия кораб на Клеопатра. Дали това беше някакво странно съвпадение, или носеше скрит смисъл? Не можех да потисна прокрадващия се в мен страх, че някой или нещо ръководи действията ми. Думите на Изабела, че астрариумът ще ме ръководи, още отекваха в ушите ми и макар че тогава не им обърнах внимание, а и сега смятах, че това е невъзможно, не можех да се отърся от чувството, че прекалено много линии се пресичат и има твърде много съвпадения. Зачетох по-нататък.

Малко смъртни са били удостоявани с такава чест. Обикновено с такава привилегия са се ползвали само членове на семейството на фараона. Това още веднъж потвърждава хипотезата, че Банафрит е била по-малката сестра на Нектанебо. Освен това има неопровержими данни, че му е била любовница. Би могло дори да се каже, че е била любовта на живота му.

Йероглифите, открити под този стенопис, описват видението на Банафрит, че Бато на Нектанебо II е останало затворено в гробницата му. Тъй като не е могло да влиза и излиза от нея, то е загинало и по този начин фараонът е бил обречен да не постигне задгробен живот. Възможно е Банафрит, която без съмнение е била ненадминат стратег след като е успяла да се добере до такъв висок ранг, да е дочула, че се подготвя план за атентат срещу брат й, и да е използвала видението си като метафора, за да го предупреди. Йероглифите споменават и за съществуването на небесна кутия, за която по времето на Нектанебо II вече са се носели легенди, че може да предизвиква магии в морето, на небето и на земята. Именно нея е издирвала Банафрит, за да успее да осигури благополучието на любимия си фараон. Тук надписът е твърде увреден, за да се разбере напълно смисълът му, но по-надолу следва пасаж, в който се описва възникването на култ, в центъра на който е била обаятелната жрица. Смятам, че съм открила достатъчно доказателства, които сочат, че култът е продължил да съществува и по времето на Клеопатра и че тя самата се е идентифицирала с Банафрит.

Значи ето това е връзката, помислих си аз, макар напълно да не осъзнавах смисъла й. Прелистих и останалите страници. В повечето от тях се говореше за култа към Изида, за връзката между Банафрит и Нектанебо и за различните начини, по които е подкрепяла властта му и го е предпазвала от злини.

Интересно е да се отбележи, че самият Нектанебо е бил обезсмъртен чрез превода на един древен ръкопис, наречен Сънят на Нектанебо. В него се разказва как фараонът сънува, че дочува небесния бог на войната Онурис да се оплаква, че храмът му не е довършен. Когато Нектанебо се събудил, веднага извикал жреците при себе си, които му казали, че храмът е съвсем готов, само йероглифите не са изписани. Нектанебо намерил най-добрия майстор, наречен Петезис. За съжаление Петезис не успял да свърши работата си, защото вниманието му било привлечено от една красива жена, чието име означавало благородната Хатор. Хатор била богинята на любовта и пиянството, но също така олицетворявала разрухата. Тук ръкописът неочаквано свършва, така че никога няма да узнаем колко сърдит е бил Онурис на фараона. Ще ми се да вярвам, че гневът му има нещо общо със смъртта на Нектанебо и с изчезването му. И според мен това, че писарят прекъсва разказа си неочаквано, не е случайно, като че ли и той самият е бил убит и затова не е могъл да довърши задачата си и да разкаже цялата история…

Следваше снимка на един саркофаг, за който се твърдеше, че е погребалният ковчег на Нектанебо. Сега той се намира в Британския музей.

Докато разглеждах снимката, се чудех защо тази дисертация бе предизвикала толкова спорове в средите на археолозите. На мен ми се струваше съвсем безобидна. Езикът беше разговорен, а човек лесно можеше да повярва в легендите и митовете, разказани в нея. Може би хипотезата не беше доказана по най-добрия начин, но едва ли това беше основание да се постави край на академичната кариера на Амилия Линхърст. Споменаването на „небесната кутия“ силно ме заинтригува. Очевидно Изабела беше направила връзка между нея и астрариума.

Въздъхнах, каква беше моята роля във всичко това? Каквато и да беше, трябваше да се осланям на собствените си инстинкти и да открия къде в крайна сметка трябваше да отиде астрариумът. И това трябваше да стане скоро, не само заради моята безопасност. Трябваше да внимавам да не попадне в неподходящи ръце.

Забелязах, че навън се бе смрачило. Без изобщо да усетя, бе станало вечер. Погледнах към астрариума, който стоеше под светлината на настолната лампа. Сянката, която хвърляше, без всякакво съмнение приличаше на силует на величествена, висока жена, облечена в роба. След това съвсем бавно сянката се промени и заприлича на профил. Пълните устни и извитият нос се различаваха съвсем ясно.

Навън Тинин, нашето куче пазач, се разлая. След това чух шума от бягащи стъпки. Сърцето ми подскочи, целият се напрегнах, бях готов да се защитавам. Шумът от стъпките заглъхна и когато се обърнах и погледнах отново астрариума, сянката беше изчезнала. Дали не си бях въобразил, че съм я видял?

12

На следващата сутрин трябваше да отида в кантората на адвоката на семейство Брамбила за прочитането на завещанието на Изабела. Реших, че след като веднъж бях изгубил астрариума, повече няма да го изпускам от погледа си. Сложих го в раницата и я метнах на гърба си. Точно преди да изляза от къщата, взех илюстрацията на Гарет, сложих я в един прашен учебник по счетоводство и я скрих в дъното на шкафа с книги.

Кантората на „Попнилоголос и син“ се намираше в квартала с банките и беше през две сгради от централния офис на „Александрия Ойл Къмпъни“. Отворих тежките месингови врати, очаквайки със свито сърце срещата с Франческа Брамбила. Секретарката на господин Попнилоголос ме въведе в кабинета му.

— Подранил ли съм?

Огледах се, в шкафовете около тежкото бюро от орехово дърво бяха подредени купчини документи. В средата на стаята стояха два стола, които изглеждаха зловещо празни. Имах чувството, че се намирам на сцена, на която всеки момент трябва да се появят главните действащи лица.

— Не се безпокойте, госпожа Брамбила закъснява както обикновено. Смята, че това е нейно неотменимо право.

Господин Попнилоголос, елегантен мъж на около четирийсет и пет години, с пригладена с брилянтин коса, облечен в безупречен черен костюм и синя вратовръзка въпреки потта, избила по челото му, ми предложи цигара, която аз отказах. Извади една папка от препълнения с документи шкаф.

— Семейство Брамбила… страхувам се, че имотът на съпругата ви не струва особено много. Чух, че Сесилия е дошла за погребението?

Кимнах. Това го окуражи и той продължи да говори:

— Изключителна жена. Нали разбирате, ние всички я ухажвахме, но Паоло беше единственият, който имаше достатъчно смелост да й предложи брак. Той от нищо не се страхуваше, може би само от баща си Джовани. Баща му беше ексцентричен човек, но също така и опасен. — Той се извърна, притиснал папката до гърдите си. — Ето тук е… завещанието на синьора Изабела. — Попнилоголос се настани зад бюрото си и въздъхна замислено: — Каква трагедия, направо ужасна! Най-странното е, че съпругата ви ме посети само седмица преди смъртта си. Тогава си помислих, че това е твърде необичайно. Обикновено хората се сещат да пишат завещания когато са в напреднала възраст, а не на двайсет или трийсет години и при това в цветущо здраве.

Той вдигна поглед към мен и вероятно долови изражението ми. Знаех, че Изабела бе приела предсказанието сериозно, но останах изненадан, че до такава степен се е подготвила да приеме смъртта.

Адвокатът продължи да говори, без да се колебае повече:

— Разбира се, бях готов да изпълня желанието й, но трябва да се отбележи, че е имала невероятна интуиция. Нали знаете, че Джовани Брамбила завеща къщата на внучката си. Това, формално погледнато, прави Изабела хазайка на баба й. А сега вероятно вие ще влезете в тази роля.

Усмивката му остави впечатлението, че изпита известно злорадство при тази мисъл. Преди да успея да попитам каквото и да било, чухме, че секретарката поздравява някой новодошъл.

— Говорим за вълка… — каза адвокатът, намигна ми и стана, за да отвори вратата.

Франческа Брамбила се настани на стола, седеше съвсем изправена и стискаше в скута чантата си от крокодилска кожа, като че ли искаше да се скрие зад нея в очакване на предстоящата буря.

— Удобно ли ви е, госпожо? — попита адвокатът.

— Колкото може да бъде удобно на човек при такива обстоятелства. Всъщност сега трябваше да четете моето завещание, а не това на внучката ми — отвърна тя остро.

Опитах се да уловя погледа й, но тя се държеше така, все едно не съществувах.

— Наистина, животът ни предлага всякакви неприятни изненади и ние, жителите на Александрия, знаем това отлично — отговори Попнилоголос любезно, след което се обърна към мен: — Да започваме ли, господин Уорнок?

— Да, ако обичате.

Той се прокашля и започна да чете:

— „Аз, Изабела Франческа Мария Брамбила, завещавам цялото си имущество, включително вила «Брамбила», книгите си, научните си трудови и сбирката от артефакти на моя съпруг Оливър Патрик Уорнок. Оставям на баба си бижутата, които наследих след смъртта на баща си. 22 април 1977 година.“

И двамата чакахме, имах чувството, че очаквахме да чуем нещо, което да постави край на всичко, може би дори очаквахме опрощение.

— Това ли е всичко? — попитах най-накрая.

Адвокатът кимна, след това се обърна към Франческа:

— Госпожо Брамбила, разбирате ли какво означава това?

Франческа стисна бастуна си с дръжка от слонова кост, ръката й трепереше.

— Това завещание е било написано седем дена преди смъртта й, така ли?

Господин Попнилоголос се усмихна едва доловимо.

— Може би госпожа Уорнок е имала някакво предчувствие.

Възрастната жена се извърна рязко към мен:

— Това има ли нещо общо с теб?

— Нямах никаква представа, че е направила това завещание, казвам ти го съвсем честно, Франческа. Дори не знаех, че Джовани й е оставил къщата.

В стаята настъпи тежко мълчание. Най-накрая то бе нарушено от дълбокия глас на Франческа:

— Между мен и съпруга ми имаше известно неразбирателство към края на живота му. Не одобрявах някои страни от поведението му. Джовани промени завещанието си, за да ме накаже. Мисля, че тогава той не си е представял, че Изабела ще умре преди мен. — Тя отново се обърна към мен: — Това означава ли, че искаш да се изнеса от вилата? Очевидно ти си новият й собственик.

— Очевидно е така.

Докато я наблюдавах в неудобното положение, в което беше изпаднала, ми дойде наум, че мога да извлека известна полза от ситуацията.

— Господин Попнилоголос, бихте ли ни оставили насаме за минута? — попитах аз.

— Разбира се. — Адвокатът се поклони леко и излезе от стаята.

— Нямам нищо против да останеш да живееш във вилата, но при едно условие — заявих аз на Франческа.

— Какво е то? — попита тя и присви очи от гняв.

— Ще ми кажеш истината. Какво се случи с тялото на Изабела? Защо беше погребана без сърце?

Възрастната жена изпусна бастуна си и той изтрополи на паркета.

— Искаш да кажеш, че сърцето й е било извадено?

— Нямаше нито сърце, нито вътрешни органи.

Франческа изглеждаше потресена, но не и изненадана. Докато я наблюдавах, усетих, че в този момент тя като че ли осъзна нещо. Наведох се и вдигнах падналия бастун.

— Знаеш нещо, нали така, Франческа? Какво е? Кажи ми!

— Нищо не знам — отвърна тя троснато. — И аз съм ужасена не по-малко от теб.

Подпря се на страничната облегалка на стола и стана.

— Ако имаш намерение да ме изгониш от вилата, бъди така добър да ме предупредиш двайсет и четири часа по-рано.

Без да каже нито дума повече, тя отвори вратата, мина покрай адвоката и излезе навън.

Отправих се към площад „Мохамед Али“, където някога се е намирала стоковата и памучна борса на Александрия. Под една или друга форма тя бе съществувала от векове. Е. М. Форстър беше писал за нея, дори средновековният арабски писател Ибн Джубайр я споменава в произведенията си. Тя бе символ на стария колониален Египет и бе опожарена по време на гладните бунтове по-рано тази година. Преди това всяка сутрин от там се чуваха виковете на търговците, които се пазаряха. Сега на нейно място имаше празно пространство, което се използваше за паркинг. Струваше ми се, че по някакъв начин това може да се приеме като емблема на новия Египет.

Докато се придвижвах през тесните улички, продължавах да си мисля за изчезналите органи на Изабела. Дали колата, която я чакаше при пристана, наистина беше линейка или се беше случило нещо зловещо? Мислех си за поруганото тяло на Изабела и усетих, че сърцето ми се свива от нова мъка, която като че ли носеше някакво послание. То бе като ново парченце от пъзела, което сякаш нямаше нищо общо с него, но едновременно с това беше изключително важно, защото щеше да насочи следващите ми действия. Беше ми казала, че ще знам какво трябва да направя, и го бе заявила с пълно доверие в мен, затова не можех да я разочаровам. Усещах тежестта на астрариума в раницата, започнах да си мисля на кого от специалистите, които познавах, можех да се доверя да ме насочи какво да правя с уреда. Сетих се за мрачното изражение на Фахир, когато ме предупреди, че има хора, които биха го използвали, за да унищожат политическата стабилност в региона. Дали бе имал предвид, че те ще се опитат да провалят мирната инициатива на президента Садат? И без това Близкият изток беше крайно нестабилен. Съвсем скоро Египет беше водил война с Израел и тази война беше предизвикана от страните, членки на ОПЕК, които в началото на седемдесетте години държаха света в ръцете си, като контролираха цената на петрола. Не бяха необходими много усилия, за да се дестабилизира малкото, постигнато до този момент от президента Садат и американския президент Картър. А и никой не би могъл да предположи как Израел ще посрещне предприетите от Садат стъпки. Доверието и от двете страни на границата беше съвсем малко.

Но как беше възможно притежаването на древния астрариум да повлияе на този процес по някакъв начин? Може би той имаше огромно символично историческо влияние върху арабско-израелските взаимоотношения? Или може би представляваше някакво смъртоносно оръжие? Можех да разсъждавам така в продължение на часове, но в крайна сметка нямаше никакво значение до какви изводи щях да достигна. Очевидно имаше някой, който вярваше в огромната мощ на този уред. И този човек нямаше да се спре пред убийство, за да го притежава. Вървях, накъдето ме водеха краката ми, и почти не забелязвах къде се намирам. Съвсем скоро нямаше да мога да си позволя това удоволствие.

Усетих нечие присъствие и се извърнах. Една забулена възрастна жена бързо изчезна зад магазинче за храна. Намръщих се и се скрих зад една колона. След минутка тя се появи отново, настигна едно дете и му се скара. Облегнах се на стената. Дали не бях започнал да губя способността си да разсъждавам трезво? Бях ли загубил здравия си разум? Съпругата и приятелят ми бяха мъртви. Носех в раницата си безценен артефакт и без да искам навлизах в геополитически сблъсък в страна, разкъсвана от съвременни амбиции и древни религии. Всичко това можеше да накара и най-здравомислещия човек да загуби разсъдъка си. Не, казах си твърдо, астрариумът съществува в действителност, датирането, което Бари бе извършил, не подлежеше на съмнение, а Изабела беше дала живота си за това, в което вярваше, и то заслужаваше цялото ми уважение. Но това без съмнение беше огромна задача. Дали Изабела напълно бе съзнавала на какво ме излага, когато ме помоли да продължа делото й? Прагматикът в мен се съпротивляваше срещу поемането на такава езотерична задача. Имах си своята работа — отговарях за нефтено находище, трябваше отново да изградя собствения си свят. Въпреки това бях дал обещание, което се бе превърнало в най-значимата задача в живота ми. Трябваше да завърша започнатото от Изабела даже ако това означаваше да изгубя всичко, дори живота си. Нямах друг избор. Продължих да се движа с бърза крачка, исках да изляза от малките улички. Каквито и резерви да имах, трябваше да се опитам да извлека колкото е възможно повече информация от възможно повече хора. И Хермес Хемиедес, и Амилия Линхърст ми бяха предложили помощта си, но можех ли да им се доверя? Изабела беше близка с Хермес, но моите отношения с него съвсем не бяха такива. Поведението му някак си ме безпокоеше, а и никога не можех да разбера какви са собствените му планове. Амилия очевидно имаше много познания, но се колебаех заради конфликта й с Изабела. Освен това беше реагирала странно по време на погребението, когато бе срещнала Хермес. Беше ли се уплашила или по някакъв начин се бе почувствала застрашена от него? В средите на археолозите имаше политически разделения и конфликти, които не можех да разбера. Неведнъж бях ставал свидетел на отчаянието на Изабела, когато тя самата се бе оказвала губещата страна в конфликта. От чисто археологична гледна точка астрариумът беше загадка, последиците от чието откриване все още не можех напълно да разбера.

Отново се сетих за дисертацията на Амилия Линхърст и по-специално за онази част от нея, в която се споменаваше статуята на сфинкса, чиято глава приличаше на Банафрит. Започнах да си мисля, че самата Изабела играеше ролята на сфинкс, който ме предизвикваше да реша загадка, чийто отговор не бе по силите ми.

Силно изсвирване прекъсна мислите ми. Стреснах се и се обърнах. Полицаят, застанал на оживеното кръстовище на „Салаймар Юсри“ и „Ел Наби Даниел“ регулираше движението.

Срещу него се намираха разрушените колони на римския амфитеатър. „Ком ел-Дик“ бяха единствените официални археологически разкопки в Александрия. Веднъж Хермес ни беше завел там с Изабела, за да обядваме с полските археолози. Те бяха приятелски настроени хора, които се бяха научили да оцеляват при всякакви условия и се отнасяха към съветския режим в страната си с подигравателно пренебрежение. Спомних си колко приятелски се бяха държали помежду си Хермес и Изабела. Те често разговаряха и ако почувстваше нужда да сподели с някого научните си теории, тя най-често се обръщаше към него. Решението беше взето. Това пътешествие не беше само мое, то също така принадлежеше и на Изабела и щеше да започне именно от тук. Пресякох улицата и се отправих към трамвайната спирка. Знаех, че този трамвай отива на запад, към арабския квартал на града.

Трамваят беше почти празен. Един възрастен мъж, облечен в мръсна джелаба, спеше и главата му се полюшваше. Една ученичка седеше до него и се оглеждаше наоколо, както само момичетата в пубертета могат да го правят. Няколко млади мъже се бяха скупчили в ъгъла и говореха бързо и напрегнато, като непрекъснато размахваха ръце. Предположих, че са студенти. Срещу мен седеше жена на средна възраст, облечена в европейски дрехи. Тя ми се усмихна и повдигна предизвикателно вежда. Не й обърнах внимание, загледах се в улиците, по които се движехме, стиснал здраво раницата с астрариума в скута си.

Изведнъж се чу изскърцването на спирачки и една кола спря до трамвая. Погледнах замислено към нея и замръзнах на мястото си от ужас. За втори път в продължение на двайсет и четири часа виждах Омар, който седеше на задната седалка на колата. Беше ме видял. Усмихна ми се хладно, след това се наведе напред, потупа по рамото мъжа, който седеше на предната седалка, и посочи към мен. Мъжът се обърна и ме изгледа.

Имаше ъгловато лице с тежка, масивна челюст, очите му бяха черни и хлътнали. На лицето му бяха изписани заплаха, жестокост и омраза. За миг като че ли светът около нас изчезна и аз стоях там, вперил поглед в лицето на непознатия. Изпитах необясним страх и ужас. След това светлините на светофара се смениха, трамваят се заклати рязко и тръгна. Възрастната жена, която току-що се бе качила, падна на пода, от пазарската й чанта се разсипаха нарове. Някои от студентите се спуснаха да й помогнат и скриха колата от погледа ми. Възползвах се от настъпилата бъркотия, скочих от трамвая и се затичах по една странична уличка.

13

Минах по заобиколен път и докато стигна до кооперацията на Хермес Хемиедес, вече бе ранен следобед. Миризмата на пържена риба изпълваше мрачното фоайе, а отнякъде се чуваше плачът на бебе. Когато влязох, едно проскубано куче, свито в ъгъла, вдигна тържествено глава и ме изгледа с празен поглед. След това прецени, че е изпълнило дълга си на пазач и отново се отпусна на пода.

Хвърлих поглед към имената на живеещите в сградата, името Хемиедес беше изписано със златни букви, а до него пишеше „мезонет“. На вратата на асансьора имаше бележка, на която на арабски пишеше, че асансьорът не работи. Започнах да се изкачвам по стълбите.

Гледката, която се откриваше от най-горния етаж, беше фантастична. Пред мен беше Колоната на Помпей, устремила се към небето, а от двете й страни стоеше по един сфинкс. Тя е направена от червен гранит и е била издигната 300 години след Христа в чест на римския император Диоклециан, който е спасил жителите на града от гладна смърт. Гледката беше наистина величествена. Зад колоната градът се простираше чак до Средиземно море. Насочих вниманието си към градината на покрива на сградата. На горния етаж на мезонета имаше малка тераса, на която бяха поставени канапе и столове от ратан и множество възглавници. Няколко асми, посадени в огромни глинени вази, хвърляха сянка върху този кът. По клоните им висяха малки месингови камбанки, които се поклащаха на вятъра. Мелодичният им звън се смесваше с песента на Дейвид Бауи, която долиташе отвътре. Беше странна комбинация. Почувствах се уморен и седнах. Отново се сетих за мъжа, когото бях видял с Омар. Възможно ли беше да е съвпадение? Но кой беше той и за кого работеше? За египетското правителство ли, което правеше всичко възможно, за да спаси историческото си наследство? Не, струваше ми се, че е нещо много по-сериозно. И дори сега, когато бях в безопасност в апартамента, не можех да се отърся от лошото си предчувствие. Вече никъде в Александрия не се чувствах сигурен.

Момчето, което ми отвори вратата, вероятно беше по-скоро компаньон на Хермес, отколкото негов прислужник, постави на ниската масичка пред мен чайник с ментов чай и чаша и започна да ми налива. То беше облечено в сари, носеше големи златни обици, имаше черен грим върху клепачите и ярко червило на устните си. Изглеждаше на около тринайсет години, а движенията му бяха неочаквано женствени. Помислих си, че това беше класически случай на млад любовник, който живее с по-възрастен мъж. Това беше вековна местна традиция. Момчето ми каза на доста лош английски със силен американски акцент, без съмнение придобит от гледането на прекалено много американски филми, внасяни нелегално, че Хермес е отишъл на обичайната си разходка и ще се прибере към три часа. Докато ми разправяше всичко това, то примигваше с очи, сякаш флиртуваше с мен.

Погледът му се премести към раницата ми, която бях оставил на канапето до мен, и аз веднага сложих ръката си върху нея. Усмихна ми се, усмивката му беше неочаквано невинна. След това за мое най-голямо учудване свали шала с пайети, който покриваше тънките му рамене, и започна да танцува под звуците на музиката — правеше странни пируети, които приличаха на някаква пресилена версия на западните танци, каквито вероятно беше виждал някъде. Пееше с висок фалцетен глас, който от време на време му изневеряваше. Беше едновременно красиво и трогателно да слушаш как гласът на това дете мъж се преплита с песента на Бауи.

Момчето се приближи към мен, като въртеше бедрата си изкусително и заедно с това доста несръчно. Не бях сигурен какво трябваше да направя: да се смея ли, да плача или да избягам.

— Уста! — изгърмя гласът на Хермес откъм отворения френски прозорец, след това той плесна силно с ръце.

Момчето веднага спря да танцува и тръгна намусено към грамофона, за да свали плочата.

Хермес излезе на терасата. Изправих се, за да го поздравя. Беше облечен в бродиран кафтан, а две перлени обици проблясваха сред кичурите на дългата му боядисана коса, около набръчкания му врат се виждаше колие от перли. Приличаше на някакъв съвременен алхимик, който е купил аксесоарите си от безмитен магазин. Той щракна с пръсти и нареди на момчето да се махне.

— Извинявай — започна Хермес, — това глупаво дете иска да стане рокзвезда и да живее в Ню Йорк. Може би въпреки всичко не е напълно лишено от талант. Радвам се да те видя, Оливър. Моля те, седни и допий чая си.

Поставих раницата на масата точно пред него и си поех дълбоко въздух. След това бързо, за да нямам време да променя решението си, я отворих.

— Донесох нещо — казах аз. — Нещо, за което трябва да ми дадеш съвета си на познавач.

Хермес много внимателно извади астрариума от раницата. Разви хартията, в която го бях увил, с такива движения, все едно правеше любов с него. Най-накрая постави астрариума върху стъклената повърхност на масата. След това промърмори нещо, което ми прозвуча като молитва, и се облегна назад.

— Горката Изабела, беше толкова близо до откритието си… — въздъхна той и ме погледна. — Някой друг виждал ли го е?

— Само още един човек и сега той е мъртъв. Предполагам, че е бил убит.

Щях да остана ужасно разочарован, ако очаквах думите ми да впечатлят Хермес.

— Толкова нещастни случаи се случват тези дни. Предпочитам да разглеждам тези злополучни събития като исторически явления. В крайна сметка живеем в епохата на нещастните случаи — отвърна Хермес загадъчно.

Намръщих се. Предполагам, че човек можеше да интерпретира събитията и по този начин. Но това още веднъж потвърди склонността му към мистицизма, който при него беше по-загадъчен и по-първичен, отколкото при Изабела.

— За мен е чест, че си донесъл инструмента тук.

— Надявах се, че ще можеш да преведеш надписите по дисковете — предложих аз предпазливо.

— На всяка цена ще опитам. — Египтологът извади очилата от джоба си. — Има два езика тук, които мога веднага да разпозная — гръцки и вавилонски и, разбира се, йероглифите. Но има и четвърти език, който не ми е познат. Това ще ми отнеме известно време, ще трябва да направя отпечатък от издълбаните букви. Остави инструмента при мен и преводът ще е готов до утре вечерта.

Поколебах се, не исках да оставя астрариума тук през нощта. Напълно осъзнавах, че присъствието му в дома на Хермес може да застраши живота му. Не можех да понеса отговорността за още едно убийство. Пред очите ми се появи мъртвото тяло на Бари, свитите му мъртвешки пръсти и червената ивица през врата му. Вдигнах поглед и видях, че Хермес ме наблюдава внимателно.

— Давам ти четири часа. Ще чакам тук, докато работиш.

— Моля те, имай ми доверие.

— Четири часа, Хермес. Имам причина за това.

Той ме изгледа продължително, след това се засмя, протегна се и стисна ръката ми.

— Предпазливият човек е мъдър човек.

— Предпазливият човек остава жив, а освен това съм дал обещание.

— Страхувам се, че астрариумът може да вземе още жертви. Мислиш ли, че някой те е проследил?

— Отървах се от преследвачите си.

— Добре. Навсякъде в Александрия има шпиони, всеки иска да спечели доверието на другия. Такава ужасна разюзданост. Ела, ще ме изчакаш в приемната.

Последвах го обратно в апартамента. Една от стените на приемната беше покрита със снимки. Като че ли повечето бяха от трийсетте и четирийсетте години. Загледах ги по-внимателно. Изглежда бяха правени по време на пищни събирания на висшето общество — мачове по поло, конкурси за красота, надпревари с яхти, оперни представления. Имаше дори снимки от карнавал. Хората бяха облечени в богато украсени вечерни тоалети, но в главите приличаха на племенни вождове. Бяха застинали във времето, като че ли уловени по време на тайни, незаконни ритуали. С изненада разпознах лицата на някои известни личности, застанали до младия и доста по-слаб Хермес Хемиедес, който се усмихваше арогантно от снимките, сякаш вече знаеше, че един ден хората ще ги гледат с благоговение. Лорънс Даръл, Дафни дю Морие, крал Фарук, лорд Монтгомъри, Мария Калас. Египтологът се бе снимал дори с Уинстън Чърчил.

Хермес въздъхна тъжно.

— Това бяха славни дни, тогава Александрия беше истинска метрополия. Днес всичко е досадно и ежедневно. Понякога се чудя дали не ставам свидетел на края на епохата на въображението.

— Не се безпокой, въображението не е умряло, само е изместено от параноята.

— Знаеш ли, на много от тези събития присъствах заедно с дядото на Изабела, Джовани — продължи той с неприкрита тъга в гласа си.

— Що за човек беше Джовани? Чувал съм толкова много истории… — попитах предпазливо.

— О, Джовани беше прекрасен човек, истински ясновидец. Имахме някои общи интереси. Може да се каже, че и двамата имахме слабост към древните религии. Той твърдо отстояваше мнението си и не се страхуваше от външни хора. Обожаваше Изабела, тя беше неговата малка принцеса. А тя беше много сериозно момиченце. Посетихме заедно доста забележителности. Разказвала ли ти е някога за Бехбейт ел-Хагар? Това не е особено голямо място, но изключително важно, защото е свързано с последните дни на империята.

— Коя империя?

— Империята на великите фараони. — Хермес говореше с такава носталгия, все едно той самият беше живял по това време. — Тогава е имало истинска магия и духовност, дори не можем да си представим могъществото от онова време. Затова днес хората са толкова привлечени от онези отминали времена. Усещат, че една велика тайна е била изгубена.

Той като че ли отново се отнесе в романтичните си измислици и аз реших да го върна към действителността.

Откъснах поглед от снимките.

— Извинявай, че съм толкова припрян, но трябва да се върна в „Абу Рудиз“ колкото е възможно по-скоро…

След като така внезапно го прекъснах, замечтаното изражение на Хермес се промени и по лицето му се изписа тревога. Погледна през рамото си натам, накъдето беше изчезнало момчето. Когато заговори отново, гласът му беше тих, почти дрезгав:

— Оливър, астрариумът е изключителна находка, безценна за нас, археолозите, но за много хора това е действащ механизъм, разбираш ли какво искам да ти кажа? — Сграбчи с ръце реверите на сакото ми и ме раздруса леко, като че ли искаше да подчертае значението на предупреждението си. — Той дори може да се превърне в оръжие, ако попадне в неподходящи ръце.

Отдръпнах се, разтревожен от думите му. Той пусна реверите ми.

— В чии ръце по-точно? — Страхът ме караше да бъда прям. — На правителството, на някои политически групировки или на отделни хора?

— Имам нещо предвид — въздъхна Хермес, изведнъж ми се стори отпаднал и уморен. — Но засега не бих искал да споделя теориите си с никого. Помни, че каквито и други приоритети да имаш в момента, би било много глупаво от твоя страна, ако не осъзнаеш каква изключителна мощ притежава астрариумът. — При тези думи Хермес ме побутна още веднъж и след това кимна няколко пъти. — Внимавай, Оливър, само това мога да ти кажа.

Не разбрах дали това предупреждение се отнасяше до хората, които искаха да се доберат до астрариума, или за самия артефакт.

— Проявявам интерес към астрариума само заради Изабела — отвърнах предпазливо. — Не вярвам нито в астрология, нито в древен мистицизъм.

— Въпреки това трябва да имаш предвид, че има много неща в материалния свят, които ние не разбираме. А някои хора имат дарба… дарбата да тълкуват…

— И естествено ти си един от тях? — не можах да сдържа иронията в гласа си.

— Мога да те уверя, че не съм единственият, който мисли така — каза го с такова самочувствие, че почти успя да ме убеди. — Заповядай, седни. Уста ще ти донесе още ментов чай, а аз наистина трябва да се захвана за работа.

Той напусна стаята, а аз, емоционално напълно опустошен, се отпуснах на бродираните копринени възглавници. След четири часа бях събуден от Уста.

Хермес работеше в кабинета си в задната част на апартамента. Астрариумът беше поставен на масата, листове копирна хартия, изписани с молив, лежаха до латексовите отливки на дисковете, бледите отпечатъци от йероглифите се виждаха върху гумата.

Хермес ми подаде първата страница с преписаните йероглифи.

— Първо трябва да ти кажа, че този инструмент наистина е предшественик на механизма от Антикитера, както предполагаше Изабела.

Кимнах, беше ми любопитно да разбера дали щеше да потвърди онова, което Бари ми беше казал.

Хермес ми хвърли един поглед и продължи:

— Астрариумът не е от времето на Клеопатра, а от епохата на египетските фараони, от Дванайсетата династия и по-специално от времето на Рамзес III, един от великите владетели на Тива. Интересното е, че има два картуша, можем да ги наречем два подписа на двама велики фараони. Първият е на Рамзес III, който според мен е наредил създаването на този уред, а вторият картуш е на Нектанебо II, който е управлявал по време на упадъка на тази епоха, през Тринайсетата династия.

— Господи, Бари е бил прав! — възкликнах неволно.

С ъгъла на окото си забелязах, че Хермес вдигна поглед при споменаването на името на Бари. Започна да говори нещо, но вниманието ми беше отвлечено от йероглифите. Надписите върху бронзовия диск бяха съвсем дребни, не по-големи от милиметър. Сега, когато бяха изписани по-едро, успях да разпозная някои от тях — знакът за слънцето, с който се означаваше и Ра, богът на балсамирането, както и знакът на Анубис, представен чрез главата на чакал. Протегнах се и докоснах ръба на едно от зъбчатите колела. Механизъм от времето на фараоните. Безценен от историческа гледна точка. Но това беше ли достатъчно основание да извършиш убийство? Или да жертваш живота си, за да го откриеш?

Гласът на Хермес прекъсна размишленията ми:

— Какво знаеш за Тринайсетата династия, Оливър?

— Знам, че е съществувала около четиристотната година преди Христа.

— Точно така. Преди Нектанебо II да дойде на власт, Египет не е бил нищо повече от бананова република, само наемната спартанска армия го е предпазвала да не бъде анексиран от Персия. В началото на царуването си Нектанебо II е бил изправен пред две основни предизвикателства. Първото е било да успее да се задържи на власт, второто — да постигне баланс между вечната заплаха от персийците с техните модерни за времето си оръжия и опасните алчни спартански наемници, които трябвало да защитават Египет. Но преди всичко младият фараон е трябвало да обедини Египет и да възвърне самочувствието на народа си. В някои отношения същото се случва в Египет и днес… — Гласът на Хермес замря, после той отново се върна към първоначалната си мисъл. — Нектанебо възвърнал самочувствието на Египет по три начина. Първо, напомнил на народа си за отминалите славни дни, когато египтяните са били господари на целия свят, а в сравнение с тях гърците и персийците са били примитивни племена. Вторият начин бил, като затвърдил влиянието си сред свещениците, селяните и интелигенцията, като подчертал връзката си с боговете. Това довело до третото — по време на царуването си построил множество храмове. Астрариумът, за който вече се разказвали легенди по онова време, този изключителен магически предмет, притежание на великия Рамзес, се превърнал в мощен политически символ за Нектанебо. След като го притежавал, той можел да твърди, че е пряк наследник на Рамзес, както и на боговете, особено на Изида, най-могъщата от богините, на която бил посветен уредът.

— Ами първият му притежател, Рамзес III?

— Рамзес III е известен с това, че е живял по време на епидемиите и с това, че е отблъснал така наречения „морски народ“, вероятно става въпрос за бежанци от разрушената Троя. Има също така предположения, че той е бил фараонът, властвал по времето на Моисей и на извеждането на евреите от Египет. Много хора вярват, че самият Моисей е бил велик магьосник. — Хермес ме изгледа многозначително. — Това се споменава и в Новия Завет: „Моисей бе научил цялата мъдрост от египтяните и беше могъщ както в думите, така и в делата си“. Спомни си, че Моисей е израснал в египетския двор, а в разговорния език на древните египтяни думата „мъдрост“ означава познание за окултните науки. Има дори два папируса от четвърти век, наречени „Тайната книга на Моисей“, в които се описват магическите ритуали за установяване на връзка с боговете и как да научим пророчествата от тях.

Започнах да кимам нетърпеливо и Хермес отново заговори за астрариума:

— Според някои от йероглифите функцията на „небесната кутия“ е да властва над морето, небето и земята. Според легендата Моисей е откраднал от Рамзес III астрариума и с негова помощ е разделил водите на Червено море…

Последните думи на Хермес замряха и за момент настъпи тишина. Усетих как целият започнах да се треса от вълнение. Мисълта, че астрариумът може да има библейско значение, ме ужаси повече от всичко останало. Това чувство бе спомен от детството ми, когато майка ми ми четеше страховити откъси от Библията. Изправих се, опитах се да се отърся от този ирационален страх.

— Това не може да означава…

— Остави ме да довърша — сряза ме Хермес. — Необходимо е било само да се разпространи слухът, че Рамзес е притежавал могъщо смъртоносно оръжие и враговете му щели да изпаднат в ужас.

Трябваше ми само миг, за да осмисля всичко.

— Надписите потвърждават ли това?

— Самият астрариум се състои от три основни диска, като зад тях се крие един доста сложен механизъм. Най-големият външен диск е направен от сплав, която ми е непозната. На него е гравирана умалена версия на Зодиака от Дендера, който се базира върху египетската астрология. Следващият диск описва движенията на Венера и Марс, според египетските астрономи това са Хатор и Хор. Последният диск следва траекториите на Юпитер, когото египтяните идентифицирали с Амон Зевс и Сатурн — ужасният бог Сет. — Хермес спря и отпи малко чай. — Що се отнася до надписите, по-голямата част са изписани с египетски йероглифи. Някои от тях представляват инструкции как да се задейства механизмът. Други описват историята на уреда и изброяват подвизите му. Има малко на брой надписи на старогръцки, но предполагам, че те са добавени по-късно, по времето на Птолемеите. Има и няколко реда на арамейски, които подсказват, че еврейски учени също са участвали в създаването на този инструмент. Освен това се споменава и вавилонската астрономия, която египтяните много уважавали.

При тези думи Хермес ме погледна замислено и продължи:

— Споменава се още и ключ, наречен Уаз, който има отношение към жезъла на властта, носен от всички небесни божества. — Хермес ми показа малкия, приличащ на ключалка отвор в центъра на диска, който и аз бях забелязал по-рано. — Вероятно астрариумът се е задвижвал ръчно.

— Но ключът е изчезнал.

— Така е. Предполагам, че в древността той е имал официален пазител, който може да се е удавил по време на корабокрушението и така ключът да е изчезнал завинаги. Може и да е оцелял и кой би могъл да знае къде се намира той в момента. Но едно е сигурно, този, който успее да събере ключа и астрариума на едно място, ще разполага с изключително мощно и опасно оръжие…

Хермес взе листа с преписания гръцки надпис, сложи го на светлината на лампата и зачете:

— Осветляването на небесата и съдбата — тук съм използвал думата „съдба“ доста свободно, тъй като това е най-близкият превод, за който се сещам, но думата в оригинала предполага комбинация от страст и предопределеност.

Хермес спря за момент, не разбрах дали причината за това бе страхопочитание, или просто искаше да види ефекта, който беше предизвикал върху мен.

— Осветляването на небесата и съдбата е вродено качество на нейно величество, земният образ на Хатор, Афродита и Изида, Клеопатра VII…

Хермес ме погледна, забелязах, че ръцете му треперят от вълнение.

— Изглежда е твърде вероятно Клеопатра да е била последният притежател на астрариума — каза той. — Но едно нещо ме тревожи.

— Какво е то?

— Ето това — каза и бутна към мен един почти празен лист.

Разпознах шифъра, който бях видял на рисунката на Гарет.

— Знаеш ли какво е това? — попита ме той.

Нямах причина да го лъжа.

— Виждал съм го и преди. Изабела знаеше за съществуването му още когато издирваше астрариума. Каза ми, че е някакъв шифър.

— Каза ли ти обаче какво означава?

Хермес впери въпросителен поглед в мен, за момент ми се стори, че в очите му забелязах параноя, граничеща с депресия. Той извърна поглед от мен.

— Така и не успя да го направи — отговорих бавно.

Инстинктът ми подсказваше да не споделям с него, че брат ми може би е открил вече ключа към шифъра.

— Беше изписан отдолу, под основния текст — обясни Хермес, докато ме наблюдаваше внимателно. — Няма да мога да го дешифрирам дори животът ми да зависи от това. Но вероятно е много важен, тъй като е отделен от всичко останало.

Въпреки дългата коса, сресана назад над изпъкналото чело, и ружът, размазан по хлътналите му бузи, в Хермес имаше нещо обаятелно. Можех да разбера защо Изабела беше така очарована от него. Беше невъзможно човек да остане безразличен към огромните му познания и страстта, с която говореше за науката си. Той беше един от тези хора, които успяват да заразят околните с ентусиазма си. Въодушевлението му, когато обясняваше, както и явното му вълнение, ме караха да се боря с обичайното ми недоверие към него.

Взе друг лист хартия.

— Това е преводът на текста, изписан с йероглифи: Който нагласи дисковете така, че да посочват рождената му дата, ще промени/трансформира пътеката на своето Ка. Ще дам на роба живота на фараон, ще накарам Анубис да излае датата на смъртта му. Това означава, че астрариумът е също така и средство за предсказване. Според мен е възможно Нектанебо да е напуснал Египет именно поради някое от предсказанията му. Някои казват, че е отишъл в Етиопия или в земите на македонците. Други смятат, че Аристотел всъщност е бил Нектанебо II и че той е обучавал на математика и астрономия младия Александър, който по-късно щял да отмъсти за него.

Някъде в апартамента се дочу дрънченето на съдове, след това някой пусна водата, после я спря. И двамата с Хермес се огледахме стреснато. Беше ни трудно да задържим вниманието си в настоящето, да не се връщаме обратно в историята, която артефактът сякаш излъчваше от себе си.

— Изабела казваше, че астрариумът ще докаже, че древните народи много преди Коперник са знаели, че Земята се върти около Слънцето — отбелязах замислено. Опитвах се да задържа мислите си върху познати неща, които да ми помогнат да се държа здраво за реалността.

— Приятелю, и двамата с теб знаем, че това не е единственият въпрос, поставен на карта в момента. Но се страхувам, че позволяваш на предразсъдъците си да повлияят на сетивата ти.

— Аз пък се страхувам, че също както в квантовата физика, където наблюдаваната частица се влияе от този, който я наблюдава, така и тук функцията на астрариума се променя според очакванията на човека, в чиито ръце се намира. Това е нещо като метафора.

Впихме погледи един в друг, сякаш се борехме за надмощие. Хермес пръв наведе очи.

— Какво си мислим ние, няма абсолютно никакво значение — възрази египтологът. — Древните египтяни смятали, че основният принцип в живота изисквал да се поддържа равновесие между Маат, всемирния ред, и Изфет, всемирния хаос. Астрариумът е бил конструиран като средство за възстановяване на равновесието, като начин да се контролират хаосът и злото, олицетворени от Сет, и хармонията и светлината, олицетворени от Изида и Ра. И Рамзес, и Нектанебо почитали Амон, известен още като Амун Ре. Амун символизирал тайната и мистерията, докато Ре символизирал откритостта и прозрачността. Името Амун Ре обединява тази двойственост в един бог, двойствеността на светлината и мрака. Астрариумът също може да бъде използван по двойствен начин — да предсказва положителни събития — като позицията на планетите, които вещаят успешно плаване; може да те отведе до скрито съкровище; да предскаже благоприятните дати за магически ритуали, но може да предсказва и неприятни събития — като това, че битката ще бъде загубена; разделянето на водата, при което един народ ще се спаси, а армията на друг ще се удави; може да предскаже и датата на смъртта на човек. Решаващият фактор е истинската, или по-добре да употребим съвременната дума, „подсъзнателната“ мотивация на този, който го използва.

Поклатих глава.

— Да не искаш да ми кажеш, че астрариумът преценява каква е мотивацията на човека?

— Тази машина има душа, Оливър, има своя собствена воля. Така поне са вярвали древните египтяни. А аз съм склонен да се съглася с тях.

— Това е нелепо.

През живота си не бях чувал нещо по-абсурдно. Хермес вдигна ръка и ми направи знак да замълча.

— Би било опасно, ако не обърнеш внимание на думите ми, Оливър. Нямаш ни най-малка представа колко важен е астрариумът и какви злини може да ти донесе. Животът на всички ни е объркан, живеем в Изфет, в хаос. Сет управлява тази страна, приятелю. Но по-важното е, че има хора, които използват тези объркани времена, за да се сдобият със сила и власт. Като Амилия Линхърст например, тя е жена с опасни амбиции.

— Наистина ли? Защо мислиш така?

— Тя направо беше обсебила Изабела, докато бяха в Оксфорд. Техните взаимоотношения не бяха просто на студент и неговия научен ръководител. Изабела беше много впечатлителна, беше като глина за моделиране в ръцете на по-възрастната жена. Беше неетично от страна на Амилия да я прелъсти. Още по-лошо беше да я изостави.

Не бях особено изненадан, като разбрах, че Изабела е имала връзка с жена. По отношение на секса тя имаше много по-малко предразсъдъци от мен. Изабела беше десет години по-млада от мен и житейският й опит беше много по-различен от моя. Моето поколение беше израсло в нищетата и мизерията на следвоенните години. Изабела имаше повече късмет в това отношение, беше израсла през шейсетте, години на икономически просперитет и културна разкрепостеност. Но Амилия Линхърст? Просто не можех да повярвам.

— Каква беше истинската причина, поради която се скараха? — попитах недоверчиво.

— Вярвай ми, че когато става въпрос за астрариума, Амилия не би се съобразила нито с твоите, нито с интересите на Изабела — отвърна Хермес. — Ако отидеш при нея, тя не само ще те издаде на властите, но и ще започне да твърди, че тя го е открила, само за да задоволи болните си амбиции.

Предупреждението на Хермес потвърди опасенията на Изабела. Погледнах го, опитах се да разбера какви са неговите собствени намерения, но вече му се бях доверил прекалено много. Нямах друг избор, освен да му вярвам.

— Какво знаеш за Банафрит, жрицата на Нектанебо? — попитах колебливо.

— Ти откъде знаеш за нея?

— Открих дисертацията на Амилия сред вещите на жена ми. В нея Амилия твърди, че Банафрит е искала да открие астрариума, за да помогне на Нектанебо.

Хермес ме изгледа с интерес.

— Значи знаеш доста повече, отколкото показваш, Оливър.

— Това не означава, че вярвам във всичко това — отвърнах пренебрежително.

— Амилия винаги е била обсебена от Изида. Според мен, като оставим настрана професионалното признание, което би могло да й донесе това, тя е посветила огромна част от живота си да докаже, че Банафрит, велика жрица на Изида, е открила и посветила астрариума на Изида. Очевидно Амилия има някакъв интерес от това.

Не успях напълно да разбера какво искаше да ми каже Хермес, затова просто свих рамене. Той ме изгледа настойчиво.

— Както ти казах и преди, този механизъм е все още действащ. Той може да промени съдбата на човека, който се осмели да го задвижи, но мощта му е много по-голяма. Живеем във времена, когато нацията се създава, Оливър, и има много хора, които биха искали да свалят действащото правителство. Историята познава диктатори, хора, проядени от властта, които търсят религиозни реликви, изпълнени със свръхестествена сила. Спомни си само за Хитлер и натрапчивата му мания да открие „Копието на съдбата“, артефакт, с който се предполага, че е бил прободен Исус Христос, и за който легендата твърди, че всеки, който го притежава, ще стане непобедим. Хитлер е изпратил свои хора по целия свят, за да го търсят. За астрариума също се носят много легенди и тези легенди са свързани с власт, която съществува и до днес. Никак не е чудно, че много хора не биха се спрели пред нищо, за да го притежават.

Почувствах, че ме обхваща страх. Вярата и неверието се бореха в мен.

— Той все още е действащ механизъм, но ключът липсва — отбелязах най-накрая аз и хвърлих още един поглед към астрариума.

— Отново настойчиво те подканям да го оставиш при мен. Ще се опитам да открия ключа вместо теб.

По друго време и на друго място сигурно веднага бих отхвърлил такъв явен опит за манипулация. Но както седях в тази богато украсена стая, докато лампата хвърляше отблясъци по бронзовите дискове на астрариума, а Хермес ме гледаше с нескрито очакване, за миг бях почти готов да повярвам в обясненията му. Вярно е, че Египет беше оказал своето въздействие и върху мен, беше невъзможно да избягам от историята и мистичното наследство на тази страна, независимо колко скептично бях настроен. Но тук ставаше въпрос и за нещо друго. Изабела беше посветила живота си на откриването на астрариума и беше умряла за това. В началото си мислех, че властите просто искаха да се доберат до ценната находка. Сега разбирах, че това устройство е много по-значимо, отколкото в началото си представях. Ценен артефакт, култов предмет, мощно средство, което може да унищожава и възкресява — поне другите вярваха, че е така. Следвай инстинктите си, беше ми казала Изабела, а сега инстинктът ми подсказваше, че трябва да науча повече за астрариума, преди да го предам на някой друг.

— Не, засега ще го задържа — отговорих твърдо. — Искам да продължа собствените си изследвания. Но въпреки това ти благодаря, Хермес, помощта ти беше неоценима.

Лицето му помръкна и за своя най-голяма изненада забелязах да припламва гняв в очите му.

— Както искаш — измърмори той.

Внимателно опаковах находката и я поставих в раницата си, напълно съзнавайки колко крехка и ценна е тя.

— Имам още един, последен въпрос, Хермес. Какво е значението на проявлението на Бато на даден човек?

Той ми отговори съвсем неохотно:

— Ако Бато на човек, който е починал, бъде забелязано след погребението му, това означава, че този човек не е довършил работата си на земята и душата му не може да се пресели в отвъдното.

Докато напусках сградата, имах съвсем осезаемото усещане за невидими криле, които докосваха бузите ми.

14

Проправих си път през тесните улички обратно към центъра на града. Старите аксиоми в мен водеха ожесточена битка с новите хипотези. При всяка моя крачка астрариумът в раницата ми подскачаше и се удряше в гърба ми. В ума ми непрекъснато се въртеше предупреждението на Хермес за изключителната мощ на този уред. Спомних си какво ми беше разказал Бари — според вярванията на древните египтяни има тясна връзка между религиозните обреди, интелектуалните занимания, магьосничеството и науката.

Ходенето пеша ми помагаше да организирам мислите си. Имах този навик още от детството си, когато скитах по хълмовете на Къмбрия. Докато краката ми сами ме водеха из улиците, започна да ми става ясно накъде съм се отправил. Няколко възрастни мъже играеха на табла пред едно магазинче за обувки. Хвърлих поглед към играта им и в този момент взех решение. Реших да отида до гробището и да поговоря с Изабела. Щях също така да й занеса и астрариума.

Това беше лишено от всякаква логика, но този път разчитах изцяло на интуицията си, за разлика от работата ми по нефтените находища, където оправдавах решенията си с научни факти. В този момент наистина се превърнах в Ясновидеца и усетих цялата болезнена ирония, скрита в това.

Тръгнах обратно по „Баб ел-Мулук“ по посока на „Шериф“, после минах покрай пазара за антики и се отправих към площад „Кайро Стейшън“. По пътя ми се изпречиха две дълги опашки, на които чакаха много хора. Жените се бяха наредили от едната страна, мъжете от другата. Всички стискаха в ръце купоните си и стояха търпеливо пред една от кооперативните бакалници, където местните хора получаваха дажбите си от месо, ориз, олио и брашно. Такива опашки се извиваха всеки път, когато се появяваха рядко срещани стоки внос от чужбина, като агнешко от Нова Зеландия, масло и чай. Едно време тези стоки можеше да се купят навсякъде, но след като по-рано тази година Садат отвори Египет към свободния пазар, в страната настъпи икономически хаос и много от тях изчезнаха от магазините.

По сградите в центъра на града ясно се забелязваше западното влияние. Пред мен се разкриваше старата космополитна Александрия, елегантна и пищна. Старата банка „Лойд“, Банко ди Рома и Атинската банка — над всички тези забележителни сгради от времето на колониализма сега се вееше знамето на Националната банка на Египет. Минах покрай банка „Миср“, чийто стил с множеството арки и балкони беше по-скоро отомански, отколкото класически, след това покрай англиканската църква „Свети Марк“ и старите офиси, разположени в богато украсените здания в неокласически стил. Докато вървях по улица „Фуад“, от двете ми страни една след друга като призраци от миналото се показваха огромните богати вили — „Салваджо“, „Сусрок“, „Роло“.

Движех се между пешеходците, когато изведнъж зад себе си чух шума на мотоциклет. Бях потънал така дълбоко в мислите си, че не бях разбрал кога бе започнал да ме следи. Помислих си, че може да се е залепил за мен още в момента, когато излязох от апартамента на Хермес. Започнах трескаво да се оглеждам. Едно такси изсвири и спря до мен, шофьорът с жест ме подкани да се кача. Скочих в него и казах, че искам да отида до гробищата. В същия момент чух още по-силно рева на мотора зад себе си.

Обърнах се и докато таксито се отдалечаваше, се помъчих да видя къде е моторът. Беше зад нас, опитваше се да ни следва, пробивайки си път през хаоса от пешеходци и каруци. За миг с ужас си помислих, че това е същият човек, когото по-рано през деня бях видял заедно с Омар. След това един минибус, препълнен с хора, спря зад нас и когато потегли отново, моторът вече беше изчезнал.

Изабела Франческа Мария Брамбила

31.1.1949 — 29.4.1977 г.

Стоях, вперил поглед в буквите и цифрите, острите им ръбове показваха, че са били издълбани съвсем наскоро. Лицето на Изабела, с малко крива усмивка, ме гледаше от черно-бялата снимка, вградена в големия мраморен надгробен камък до овалните портрети на баща й и чичовците й. Отново ми направи впечатление, че снимката на Джовани липсва. Струваше ми се невероятно да не е погребан при останалите членове на семейството и се почудих дали би било удобно да попитам Франческа за това. Отново се загледах в снимката на Изабела, която като че ли е била направена по време на първото й причастие, едва можех да я разпозная. Не знаех абсолютно нищо за този период от живота й и това за момент ме изпълни с ревност.

Мисълта, че Изабела лежи в този гроб, а част от органите й липсваха, ме ужаси. Бях ли я предал след смъртта й? Въпреки че аз самият не вярвах в задгробния живот, не можех да се отърва от тревожната мисъл, че Изабела няма да може да намери покой, докато не върна сърцето й обратно при нея, че нейното Ба ще остане завинаги хванато като в капан в този живот. Здравият разум ми говореше, че това не може да е така, но усещах как прагматизмът ми бавно започва да ме напуска. Въпреки всичките ми възражения, които бях изразил пред Хермес, постепенно започвах да ставам подвластен на великата героична история на астрариума. Стресът, пълното физическо изтощение, както и непрекъснатата ми борба с обзелата ме мъка, ме правеха уязвим и лесно можех да загубя почва под краката си. Не бях ли започнал да влагам скрит смисъл и в най-обикновените събития? Въобразявах ли си, че ме преследват, че виждам духове в сенките, дори скрити символи в сънищата си? Дали не придавах прекалено значение на случайностите? Дали подсъзнателно не се стремях да достигна до някакви странни изводи? Както и да е, едно нещо беше напълно неоспоримо — усещането за реалност започваше да ми се изплъзва.

Поставих внимателно астрариума както си беше в раницата върху мраморната плоча на гроба на Изабела. Чаках, но не знаех какво точно — може би да получа някакъв знак, че най-после предметът, който беше издирвала години наред, е при нея. Секундите отминаваха и се превръщаха в минути. Нищо не се случваше, само един клон поскърцваше, подухван от лекия бриз.

Загледах се в стария венец от лилии, подпрян върху надгробния камък. Цветовете бяха сгърчени и потъмнели. Едно от цветчетата се бе откъснало и бе паднало на тревата. Наведох се да го вдигна и изведнъж забелязах малък отвор в далечния край на мраморната плоча. Коленичих, за да го огледам по-внимателно. Отворът беше изрязан с длето, беше широк около седем сантиметра и дълбок около десет. Човекът, който го бе направил, дори се бе потрудил да му придаде вид на миниатюрна врата. Не го бях забелязал, когато погребвахме Изабела, и въпреки това гледката ми се струваше някак позната.

— Оливър?

Беше женски глас, мелодичен и с ясно доловим италиански акцент. Вдигнах поглед — Сесилия, майката на Изабела, стоеше до надгробния камък, скъпият й костюм изглеждаше съвсем не на място. В едната си ръка държеше малък букет хризантеми, с другата се опитваше да предпази прическата си от вятъра.

— Извинявай — каза тя, — наруших един толкова личен момент.

Очевидно беше решила, че ме е прекъснала по средата на молитва. Изправих се бързо, изтупах коленете си, разтревожих се да не забележи издълбания отвор в гроба, затова бързо излязох на пътеката.

Сесилия се протегна и взе ръката ми в своята, носеше ръкавици. Погледът й се плъзна по умореното ми лице, по наболата брада и смачканите ми дрехи.

— Горкият човек. Никога не можем да допуснем, че младите и талантливи хора ще умрат. Смъртта на такива като тях е нещо неприлично, като подигравка със самия Господ, не съм ли права?

За разлика от дъщеря си Сесилия беше висока, руса и красива, като истинска тосканка. Освен това имаше и лустрото, оставено от живота в Рим. Беше стройна и зеленоока и напълно съзнаваше властта си на привлекателна жена. Беше само осем години по-възрастна от мен, което означаваше, че в момента беше на четирийсет и шест, а изглеждаше значително по-млада. За мое най-голямо разочарование усетих как желанието премина през тялото ми като електричество. И което беше още по-лошо, останах с впечатлението, че и Сесилия долови това. Дръпнах ръката си от нейната.

Тя се усмихна едва забележимо, наведе се и остави букета до лилиите. Започнах да говоря нервно, опитвах се да отклоня погледа си от полата й, която се плъзна нагоре по бедрата й.

— Не успях да я възпра да не се гмурка онзи ден. Бог ми е свидетел, че опитах, но тя настояваше толкова много. Въпреки това, все си мисля, че ако…

— Това беше инцидент, Оливър, следствие на поредица от събития, довели до даден момент, който е нямало как да контролираш. Кой от нас можеше да предположи, че всичко това ще се случи?

Тя се огледа неспокойно и се приближи до мен.

— Знам, че Изабела ти е разказвала ужасни неща за мен — почти прошепна тя.

Спря, сякаш изчакваше да възразя. Не го направих.

— Трябва да ме разбереш — продължи. — Бях принудена със сила да изоставя Изабела. Много скоро разбрах, че съм допуснала ужасна грешка. Но бях само на двайсет и пет, когато останах вдовица, а Джовани Брамбила беше много опасен човек. Беше безнравствен, отчаяно искаше да контролира всичко около себе си и успя да предаде много от разбиранията си и на Изабела. Дори започна да я включва в своите дейности, а те бяха изключително неподходящи за едно дете. Усещам властта му дори и сега, дори и от гроба.

— Какви дейности имаш предвид? — попитах с любопитство.

Не ми изглеждаше много убедителна в ролята на жертва, но имаше нещо в Джовани, което ме заинтригува изключително много.

— Веднъж, когато Изабела беше на девет години, Франческа ми писа, че е разтревожена, защото Джовани е започнал да включва Изабела в разни странни „представления“, в ритуали, които извършвал с група негови последователи. Веднага си купих билет за самолета, но когато се опитах да вляза в страната, властите отказаха да ми дадат виза. Нямаше никаква причина за това, така че и до ден-днешен си мисля, че Джовани беше използвал влиянието си, за да ми попречи. След този случай всеки път, когато питах Франческа, тя отричаше да ми е писала каквото и да е писмо.

— Изабела имаше кошмари — казах аз. — Сънуваше един и същи кошмар много пъти. Някакви хора са се събрали и извършват някакъв древноегипетски ритуал, за който тя бе учила…

По лицето на Сесилия се изписа ужас.

— Mia povera figlia[1] — измърмори тя, сълзите напираха в очите й.

Страданието й беше толкова неподправено, че започнах да изпитвам истинско съчувствие към нея. Точно щях да й кажа нещо, когато една клонка изпращя зад нас и ние се обърнахме. Забелязах, че някой се движеше между дърветата, една фигура се мярна и после се скри.

По лицето на Сесилия веднага се изписа страх.

— Да си тръгваме. Хората тук са готови на всичко, за да пресъздадат отново историята си, дори и най-новата — прошепна тя.

Тръгнахме към входа на гробището. То ми се стори съвсем пусто, въпреки това имах натрапчивото усещане, че някой ни наблюдава. Потреперих. Ято гарвани прелетяха с грачене над нас. Бързо хванах Сесилия за ръка. Тя се усмихна за втори път през този следобед.

— Знаеш ли, че около месец преди смъртта си Изабела най-накрая потърси връзка с мен? Не ми написа писмо, просто ми изпрати кутия със снимки от ранното си детство, от времето, когато баща й беше жив. Плаках, когато я отворих. Не смяташ ли, че това е много странно? Толкова дълго нямах никаква вест от дъщеря си и изведнъж съвсем ненадейно, месец преди смъртта си, тя ми изпраща кутия със стари снимки.

Махнах на Сесилия, докато мерцедесът й се отдалечаваше. Сърцето ми беше натежало от спомени за Изабела и ужас от това, което й се бе случило в миналото. Изведнъж си спомних къде бях срещал такава миниатюрна врата и преди. Бях видял подобен портал, издълбан в стената на една древноегипетска гробница — символична врата, която позволяваше на Бато да влиза и излиза през нея.

Кой би могъл да издълбае подобно нещо в гроба на Изабела? И кой ме бе наблюдавал, когато я открих? Огледах се за последен път. Гробището беше съвсем пусто в падащия здрач.

Когато се върнах във вилата, установих, че господин Фартайм беше наел от името на „Александрия Ойл Къмпъни“ допълнителна охрана, която стоеше на входната врата. Беше казал на Ибрахим, че е обезпокоен от разпита, на който властите ме бяха подложили след смъртта на Изабела. Освен това при тази оскъдица от хранителни запаси и въвеждането на купонна система нападенията над европейците бяха зачестили и Фартайм се чувстваше отговорен за сигурността ми.

Въпреки че се почувствах успокоен при вида на едрия, но дружелюбен пазач, облечен в импровизираната си униформа, който ми се усмихваше, не бях абсолютно сигурен, че вилата е безопасно място. По-късно същата вечер изчаках, докато се уверих, че пазачът дреме на стола си пред вратата. Знаех, че Ибрахим е заминал на посещение при майка си в Ал-Рашид. Промъкнах се колкото е възможно по-тихо в градината. Зарових астрариума, който бях сложил във водонепромокаема кутия, под едно от магнолиевите дръвчета. Реших, че е по-добре да го скрия временно, в случай че някой нахлуе във вилата. Спрях за момент да си почина с лопата в ръка и вдигнах поглед към нарастващата луна. Според египтяните луната е мястото, където душите си почиват по пътя си към небето. Докато се взирах нагоре към блестящата й неравна повърхност, си помислих, че тази представа съвсем не бе лишена от основание. Точно в този момент чух шумоленето на крила и нещо прелетя пред очите ми, беше прекалено бързо, за да е птица. Половин час по-късно вече бях посадил малко нарово дръвче с плитки корени върху мястото, където бях заровил астрариума, и бях заравнил пръстта, така че да не си личи, че е било копано. Едва след като се прибрах във вилата, се сетих как Персефона е била излъгана от Хадес да изяде седем зърна от нар и по този начин е била обречена да прекарва седем месеца от годината под земята заедно с него. Почувствах се разтревожен от тази асоциация.

Минаваше полунощ. Седях на ръба на леглото и стисках шишенцето валиум, който лекарят на компанията ми беше предписал. Чудех се дали мога отново да понеса лепкавия мрак и пълната загуба на усещания, които ми позволяваха да потъна в сън.

Реших да не вземам хапче и си легнах. Лежах, загледан в тавана и в движещите се сенки, които клоните на дърветата, осветени от уличната лампа, хвърляха по него. Затворих очи и най-накрая съм се унесъл.

Сънувах, че се намирам на слънце. Усещах ярката светлина, може би се намирах на плажа. Чувствах мекия пясък под затоплената ми от слънцето кожа, след това мекотата на тялото, което се притисна до мен. Веднага разпознах мириса и формата му. Не смеех да отворя очи, за да не я уплаша и да си тръгне, но желанието да я видя надделя.

Отворих очи и с облекчение установих, че продължавам да сънувам. Изабела бе вперила в мен тъмновиолетовите си очи, в които толкова пъти се бях изгубвал. Допирът на кожата й почти ме върна в съзнание. Беше толкова истинска — топла, влажна и носеше нейния аромат.

Протегнах се и прокарах пръсти през гъстата й коса, чийто допир ми беше толкова познат. Хвана нежно долната ми устна с устните си, това беше началото на другите милувки, които щяха да последват. После се целунахме и в съзнанието ми изплуваха всички наши предишни прегръдки. Първите седмици след запознанството ни, когато правехме любов по цяла нощ, а след това като замаяни се разхождахме из пазарите на Калкута. Тогава само при мириса на косата й можех да се възбудя, докато тя шепнешком чертаеше планове за бъдещето ни в тропическата нощ. Тази и много други картини се завъртяха в съзнанието ми като калейдоскоп. Усещах как устните й се придвижват надолу по гърдите ми, дългите й хладни пръсти бяха истински като дъха на кожата й. Усетих топлината на устните й, бедрата ми се разтресоха.

Изведнъж споменът за смъртта й отекна в мен като някоя от подземните експлозии, които аз самият предизвиквах.

[1] Горката ми дъщеря! (итал.). — Б.пр. ↑

15

Отдавна беше минало обяд, когато се събудих. Яркото слънце започна да дразни очите ми щом се опитах да ги отворя. Бях изгубил всякаква представа за реалността и лежах като амеба, чувствах се щастлив, докато пареща болка в рамото не ме разбуди напълно. Изправих се, протегнах ръка и опипах болезненото място. Пръстите ми започнаха да лепнат от кръв.

Станах от леглото и отидох до огледалото. По рамото ми се виждаха четири дълбоки резки. Докоснах ги, имах чувството, че съм одрал гърба си в няколко пирона. След това си спомних съня си, в който правих любов с Изабела. Огледах белезите отново, бяха прекалено близо един до друг, за да бъдат оставени от ноктите на човешка ръка.

Отметнах завивките на леглото, по долния чаршаф имаше следи от кръв. Няколко дълги черни косъма лежаха на възглавницата ми. Взех единия от тях и го намотах около пръста си. На Изабела ли беше? Това беше лудост. Но част от мен искаше косъмът наистина да е неин, искаше сънят да е бил действителност. Точно в този момент забелязах малко кафяво перце в долната част на дюшека. Вдигнах го, духнах го лекичко и то отлетя от другата страна на леглото. Възможно ли беше да е излязло от някоя от възглавниците?

Сетих се за миниатюрната врата, издълбана в надгробния камък на Изабела. Отидох в библиотеката и потърсих информация за Нектанебо II в един от справочниците на Изабела. Там открих същото, което вече бях научил от Хермес и от дисертацията на Амилия Линхърст. Освен това имаше снимка на празния саркофаг на фараона с обяснителна бележка отстрани. Саркофагът се намираше в Британския музей. Огледах внимателно снимката, напразно се мъчех да открия някоя нова следа. Забелязах, че автор на обяснителната бележка е Хю Уолингтън от Британския музей. Хю Уолингтън. Предположих, че е египтолог, но не можах да си спомня Изабела някога да е споменавала името му. Вероятно той можеше да ми даде повече информация за астрариума. Моисей, Рамзес III, Нектанебо, Банафрит и Клеопатра, всички те бяха свързани с астрариума. Може би Хю Уолингтън знаеше повече за връзката помежду им, а може би имаше и сведения дали има връзка между йероглифите, изписани върху астрариума, и тези върху саркофага на Нектанебо. Не знаех как бих могъл да му задам всички тези въпроси, без да му покажа самия астрариум, но може би щях да успея да измисля нещо в движение. Усетих, че вълнението ми нараства. Толкова отдавна не се бях прибирал у дома. Може би точно от това имах нужда. Така щях да получа нова информация, а и да се опитам да подредя живота си наново. Освен това, отпътувайки за Англия, щях да се измъкна от преследвачите, които се опитваха да се доберат до астрариума. Пред очите ми веднага си появи образът на мъж с каска, качен на мотор, последван от образите на Омар и зловещия му спътник. Щеше да е добре, ако успеех да се отърва от непрестанното чувство, че някой ме преследва. Не по-малко важно беше, че в Англия щях да видя баща си и Гарет за първи път след смъртта на Изабела. При тази мисъл ме обзе огромно желание да бъда отново със семейството си, сред познатата ми обстановка.

Мислите ми бяха прекъснати от силно почукване по вратата. Погледнах предпазливо през шпионката; момче на около шестнайсет години стоеше пред вратата. Познах го, работеше в офиса на „Александрия Ойл Къмпъни“.

— Това е от господин Фартайм — подаде ми той една бележка, когато му отворих вратата.

Безвкусното модерно обзавеждане в главния офис на „Александрия Ойл Къмпъни“ на улица „Шериф“ беше пълно отражение на личната дилема, пред която беше изправен господи Фартайм. Той смяташе себе си за бизнесмен от двайсети век, работещ в условия от деветнайсети. Беше направил всичко по силите си, за да намали огромното помещение на кабинета си, като го бе запълнил с абсолютно неподходящи съвременни мебели. Не бе успял обаче да модернизира организацията в компанията и много често ми разказваше дълги истории за остарялата бюрокрация, с която трябваше ежедневно да се бори.

Когато влязох в кабинета му, господин Фартайм с мъка се надигна от бялото кожено кресло, в което седеше. В ръката си все още държеше брой на списание „Тайм“. На корицата му забелязах усмихнатото лице на Ноам Чомски. Преди дори да успея да си задам въпроса какво мисли за американския активист, той хвърли списанието на бюрото си и протегна ръка, за да се ръкува с мен.

— Благодаря ти, че дойде толкова бързо, Оливър. Нека още веднъж ти изкажа съболезнованията си за ужасната загуба…

— Благодаря — отвърнах аз.

Сетих се, че господин Фартайм и Изабела се бяха срещнали за последен път по време на официална вечеря и тогава бяха спорили за екологичните последствия от построяването на Асуанския язовир. За щастие спорът им беше прекъснат, когато домакинята — заможна дама от сирийско-египетски произход с много връзки сред европейската общност, загуби микрофона си, скрит в дълбоко изрязаната й вечерна рокля. Жената се наведе през масата, за да каже нещо, устройството изпадна от деколтето й и цопна в супника. Американският посланик го извади оттам и отбеляза:

— Ако държите да ни шпионирате, мадам Абдала, то позволете ни поне да ви снабдим с най-новите технологии. Нашите съветски приятели не са особено добри в дизайна.

При тези думи всички на масата избухнаха в смях. Но въпреки че в края на вечерта всички бяха в добро настроение, спомням си, че тогава си помислих, че всеки от гостите си е задал въпроса дали Египет е безопасно място за него и дали не е изпуснал някоя неблагоприятна забележка за управляващите.

Седях срещу господин Фартайм и се чудех дали и той си спомня за този случай.

— Приятелю, да не би и ти да си се присъединил към нашите по-религиозни братя? — пошегува се той и посочи брадата ми.

Думите му се отнасяха до мюсюлманите с дълги бради, които все по-често се забелязваха в иначе доста европеизирания град.

— Не, не съм получил религиозно откровение — отвърнах аз на шегата. — Просто съм прекалено зает и нямам време да се обръсна.

— Разбирам. Надявам се, че нямаш нищо против допълнителната охрана на вилата ти? — продължи той. — Разтревожих се от незаслужено недоброто отношение от страна на нашата многоуважавана полиция към теб след смъртта на съпругата ти. „Александрия Ойл Къмпани“ може да е правителствена институция, но ние се грижим за своите консултанти, особено за нашия Ясновидец. Обещавам, че от сега нататък ще се опитаме да се проявим като по-добри домакини.

Английският на господин Фартайм представляваше странна смесица от изрази от времето на кралица Виктория и арабски поговорки. Харесвах този човек, макар че Изабела имаше резерви относно провежданата от него политика. Въпреки това в момента го наблюдавах много внимателно. Чудех се дали в думите му се съдържа оценка за поведението ми по време на разпита в полицията. Може би дори се опитваше да разбере дали Изабела е открила нещо по време на последното си гмуркане.

— Наистина, сега се чувствам много по-сигурен във вилата — отговорих аз, като подбирах внимателно думите си. — Благодаря ви. Но сигурно това не е причината, поради която трябваше така спешно да дойда при вас. Да не би да има някакви проблеми на находището?

— Не, всичко там е чудесно. Сондажите се извършват по предварителния график. Наистина си Ясновидец. Не, въпросът, по който те извиках, е личен.

Размърдах се нервно на стола си, опитвах се да се сетя какво ли нарушение съм допуснал.

— Получих новини от по-малкия ти брат Гарет — добави бързо господин Фартайм.

Изправих се. Спомних си за последния ми телефонен разговор с брат ми, несвързаните му думи и плачът, в който бе избухнал накрая. След смъртта на майка ни брат ми ставаше все по-самотен, въпреки многото хора, които непрекъснато се въртяха около него. Освен това се тревожех и от пристрастеността му към наркотиците — повишеното самочувствие, което се дължеше на употребата на амфетамините, налудничавите телефонни разговори. Когато изпаднеше в дълбока депресия, Гарет винаги се обръщаше към Изабела, която му оказваше емоционална подкрепа. Сега тази жизненоважна връзка беше прекъсната.

— Да не би той…

— Жив е, не се притеснявай — прекъсна ме господин Фартайм. — Приятелката му се обади тази сутрин в офиса, търсеше те. Състоянието на брат ти се е влошило. Тя смята, че трябва да се завърнеш в Англия колкото е възможно по-скоро, за да му помогнеш. Не приемаше никакви възражения, изглежда, тази млада жена има твърд характер.

В усмивката на господин Фартайм нямаше никаква ирония, долових, че загрижеността му е съвсем искрена. Гарет ми беше споменал по телефона за приятелката си Зоуи, но аз никога не се бях срещал с нея. Помислих си, че поне тя проявява чувство за отговорност. И преди се страхувах, че смъртта на Изабела може да влоши състоянието на Гарет, а освен това си спомних, че й бях обещал да се грижа за него.

Господин Фартайм като че ли прочете мислите ми и се наведе през бюрото към мен.

— И аз някога имах брат. Беше десет години по-млад от мен. Загина във войната през 1973 година. Ако имах възможност да върна времето, сега бих направил много неща по съвсем друг начин и на първо място бих опознал брат си по-добре. — Спря за момент, изглежда се почувства неудобно да говори за такива лични неща. — Отиди при него, Оливър. Компанията с удоволствие ще ти даде четири седмици отпуск. На находището ще се оправят и без теб, а като се има предвид личната ти трагедия, това е най-малкото, което можем да направим за теб.

Отново настъпи неловко мълчание. Той стоеше, вперил поглед в обувките си.

— Знаеш ли, че познавах бащата на съпругата ти? Баща ми работеше като управител във фабриката му за памук, това естествено беше преди 1956 година.

— Естествено — повторих аз.

Още веднъж се учудих колко преплетени бяха връзките в александрийското общество.

— Вярваме, Оливър, че в края на тези четири седмици отново ще се върнеш при нас. Има още много работа за вършене в „Абу Рудиз“, а и след онова земетресение…

Той се изкашля смутено. Чувстваше се неловко, че трябваше да спомене земетресението, при което загина Изабела. Спомних си за сфинкса, който беше паднал на морското дъно. Опитах се моментално да прогоня този образ, не исках да ме преследва и тук.

— Разломът чак до нефтеното находище ли е достигнал? — попитах учуден. — Мислех, че трусът е засегнал само морското дъно. Защо никой не ми е съобщил за това?

— Кладенецът не е бил засегнат, а ти и без друго имаш достатъчно тревоги, че да те занимаваме и с това. — Господин Фартайм се прокашля отново.

— Ще се върна в края на месеца, обещавам — казах и кимнах.

Господин Фартайм бутна стола си назад, надигна огромното си тяло и ми подаде ръка.

— Кажи ми, какво търсеше жена ти по време на последното си гмуркане?

Въпросът му дойде толкова неочаквано, че едва запазих самообладание.

— Една рядка риба — отговорих бързо. — Не си ли спомняте колко много се интересуваше от екология?

Господин Фартайм се подсмихна.

— Да, наистина беше така.

Когато се върнах във вилата, заварих Ибрахим да размахва оживено един много стар пистолет, като едновременно с това се караше на новия пазач на арабски и го наричаше с обидни думи. Зад тях се виждаше счупеният прозорец на кухнята. В момента, в който ме видя, Ибрахим застина на място.

— Господин Оливър, трябва да кажете на това мързеливо псе, което се прави на пазач, че не може да спи, докато е на пост. Иначе всички ще бъдем избити в съня си! Слава на Аллаха, този път нищо не е било откраднато от вилата. Следващият път обаче може и да не сме такива късметлии. Моля ви се, вие имате авторитет.

При тези думи Ибрахим ме поведе към пазача, който ме гледаше глупаво. Разпитах човека и от него разбрах, че някой е влизал във вилата, докато Ибрахим е бил в джамията. Пазачът, който наистина е спял по това време, се е събудил от шума на счупеното стъкло и е подгонил един младеж. Опитах се да получа по-подробно описание на младежа, но се свечерявало и пазачът не успял да види лицето му. Но беше сигурен, че е бил въоръжен. Значи не е бил обикновен крадец. Загледах се във високата желязна порта и се почудих как крадецът е успял да се прехвърли през нея, като се има предвид, че най-отгоре на портата имаше остри шипове. Зидът около двора без съмнение беше прекалено висок и никой не можеше да се покатери по него. През ума ми мина абсурдната мисъл, че може да е прелетял над оградата. Отхвърлих я моментално, ужасих се от собствената си психическа нестабилност. Въпреки това вече нямах никакво чувство за сигурност между тези четири стени. В този момент твърдо реших да се махна от Египет, преди преследвачите ми да са се добрали до мен или преди напълно да съм изгубил ума си.

Веднага щом останалите се прибраха в къщата, отидох в задния двор и проверих астрариума. Мястото, където го бях заровил, си беше все същото, никой не се беше опитвал да копае наоколо, но вече и дума не можеше да става да го оставя там.

Прекарах следващия ден в организиране на пътуването си до Лондон. Бях зает с опаковането на багажа си и нямах време да мисля, че оставям тук гроба на Изабела. Имах чувството, че по този начин я изоставям, но трябваше непременно да отида при Гарет. Телефонното позвъняване до офиса на господин Фартайм ме разтревожи силно, освен това се боях, че брат ми отново е изпадал в зависимост от наркотиците. Изведнъж ми хрумна нещо. Може би Изабела беше споделила доста неща с Гарет, когато го бе накарала да нарисува астрариума. Прекосих стаята и извадих листа, скрит в дъното на шкафа с книги. Ако не друго, то поне той можеше да разгадае шифъра. Винаги се бе справял отлично с подобни загадки. Прибрах рисунката му в един от страничните джобове на раницата си.

Вечерта седнах на леглото, държах писмото на Изабела. Гледах почерка й и пред очите ми изплуваха различни спомени — Изабела и брат ми крещят от възторг по време на футболен мач, Изабела чете доклад пред Кралското археологическо дружество в Лондон, Изабела танцува в апартамента ни като луда под звуците на „Ролинг Стоунс“.

Отново погледнах кратката бележка, която ми беше оставила.

Оливър, прости ми, не бях докрай честна с теб. Преди много години Ахмос Хафре не само предсказа датата на смъртта ми, каза ми също така, че има възможност да се спася, ако успея да открия астрариума навреме.

Изабела беше вярвала на този мистик до такава степен, че бе променила завещанието си и се бе опитала да се сближи със Сесилия, а това показваше колко различни бяха философските и житейските ни възгледи. Дали щях да успея да я спася, ако се бях опитал да й се противопоставя, докато беше жива, вместо да чакам с надежда, че сама ще се откаже от мистицизма си? Обзе ме ужасно чувство за вина. Трябваше да я спра, да не й позволявам да се гмурка в онзи ужасен ден. Изобщо не трябваше да се връщаме в Египет.

Излязох на балкона и хвърлих поглед към градината. Пъпките на нара, който бях посадил върху астрариума, бяха започнали да разцъфват. Имах чувството, че долавям присъствието на астрариума през дебелия брезент, в който го бях увил, през дървената кутия и през почти половинметровата пръст върху него. И докато го наблюдавах, имах осезаемото усещане, че той също ме наблюдава. Тръснах глава, сякаш исках да се отърва от въздействието му. Нищо от това не се случваше в действителност, беше само плод на подсъзнанието ми. Но за кой ли път се сетих за думите на Хермес. Не подценявай астрариума.

Как щях да успея да го взема със себе си в Англия? Ако го сложех в багажа си, със сигурност щяха да ме арестуват на летището и да ме обвинят, че се опитвам да изнеса ценна антика от страната. Не можех да се оставя отново да ме подложат на разпит. Може би трябваше да взема само страниците с йероглифите, които Хермес беше преписал от уреда. Дали тази информация щеше да е достатъчна на Хю Уолингтън? Колкото повече разсъждавах по въпроса, толкова по-малко ми се искаше да оставя астрариума в Египет. Вече бях неразривно свързан с него. Той бе станал част от Изабела, значи беше част и от мен. Освен това знаех, че беше само въпрос на време убиецът на Бари да проникне в охраняваната вила. Трябваше да взема астрариума със себе си.

Тогава си спомних с какво Бил Андерсън ми се беше похвалил преди няколко дни.

Срещнах се с тексасеца в Спортния клуб на Александрия. Някога това беше престижен кънтри клуб, където можеше да членува само елитът на обществото. Тук имаше писти за бягане, можеше да се играе крокет и тенис, а освен това имаше и игрище за голф с осемнайсет дупки. Огромното фоайе с дървените греди в стила от времето на Тюдорите и ловните трофеи ми напомняше на английско имение. След инцидента във вилата предпочитах да се срещам с хората или някъде на обществени места, или из лабиринтите на тесните улички, където трудно можех да бъда проследен. Двамата отпивахме от коктейлите си, седнали на терасата, от която се виждаха идеално окосената морава и изкусно подрязаните храсти. До нас достигаше шумът от ударите по топките за тенис. В единия край на помещението седеше важен възрастен господин с червен фес и червен карамфил в бутониерата на блейзъра си. Разговаряше любезно с няколко дами, всичките надхвърлили седемдесетте, облечени в елегантни, но доста износени рокли и с шапки на главите. Наблюдавахме го, докато той се наведе и целуна ръка на една от дамите, а тя кокетно се засмя.

— Кой е този библейски старец? — попита Андерсън с усмивка.

— Познавам го, казва се Фаргали паша, навремето е бил известен като Кралят на памука, бил е приятел с крале, филмови звезди и диктатори — отговорих аз. — Сега са му останали само спомените.

— Рано или късно всички ще свършим така — отбеляза Андерсън и вдигна чашата си към възрастния мъж в знак на поздрав.

Фаргали паша се усмихна и също вдигна чашата си.

— И каква е тази странна услуга, която ме молиш да ти направя? — обърна се Андерсън към мен.

Наведох се по-близко към него.

— Когато бяхме в Синай, ти ми каза, че можеш да прекараш всичко през митницата, като го представиш за оборудване за гасене на пожари.

— Дали не съм бил под въздействие на незаконни вещества, докато съм ти говорил това?

— Стига, Бил, говоря ти съвсем сериозно. Трябва да пренеса нещо в Лондон, нещо, на което Изабела държеше изключително много.

Той ме изгледа внимателно, след това замислено разбърка коктейла си със стръкчето мента, поставено за украса.

— Колко голямо е това нещо?

— Поставено е в кутия с размери приблизително четирийсет и пет сантиметра на трийсет. Никой, освен археолог с много богат опит не би разбрал какво е, ако отвори кутията.

— Господи, Оливър, не ми казвай, че и ти си замесен в тази игра.

— Много грешиш, ако смяташ, че ще продавам проклетото нещо на този, който даде най-високата цена. Рано или късно ще го върна в Египет. Просто изпълнявам последното желание на Изабела и вярвай ми, изобщо не го правя с удоволствие.

Андерсън вдигна вежди учудено.

— Мога да го изпратя директно в Абърдийн с частния самолет на компанията и след това да наредя да ти бъде доставено по куриер в Лондон. Никой няма да отвори пакета, ако носи печата на компанията.

— Чудесно. Колко бързо може да стане това?

— Мога да организирам всичко така, че ти самият да го занесеш в самолета. Би трябвало да пристигне в Лондон няколко дни след теб. Моето оборудване винаги лети преди мен.

Вдигнах чашата с коктейла.

— Задължен съм ти, Андерсън.

— Ще ти го напомня някой път — каза той и чукна чашата си в моята.

16

В деня на отпътуването си посетих вилата на семейство Брамбила. Когато пристигнах, заварих Франческа в оградения вътрешен двор, беше полегнала с притворени очи на слънце в един шезлонг до изкуственото езерце. Няколко шарана, вероятно отглеждани за храна, се въртяха в златистата вода и се събираха в сенчестия край на басейна.

Макар и позанемарена, градината все още беше много красива. Клоните на дърветата се издигаха към небето, а лозите се виеха над пътеките. Някой, най-вероятно малкият син на наемателите, беше нарисувал със спрей някакво подобие на футболна врата върху каменния зид и беше надраскал Viva Al Olympi! Тук беше спокойно и човек се чувстваше в безопасност.

Седнах на свободния стол до Франческа, колебаех се дали да я събудя.

— Значи си дошъл да ме изгониш? — попита тя рязко, без да отвори очи. Гласът й отекна и прозвуча като реплика на драматична актриса.

Не й отговорих. След малко тя отвори очи и се загледа в плуващите риби.

— Дойдох, за да получа някои отговори, Франческа.

— Какви отговори?

— Защо е бил поруган трупът на Изабела?

— Ако трупът на внучката ми е бил поруган, аз не знам нищо за това.

Опитах се да прочета нещо по изражението на лицето й, но тя се беше затворила в себе си и здраво стискаше ръце една в друга.

— Бих искал да ти повярвам, но не мога — отвърнах предпазливо.

Тя въздъхна, все още вперила поглед в рибите.

— Имаш ли представа колко ужасно е да се родиш в неподходящия исторически момент? — Едва сега вдигна поглед към мен, в очите й се четеше горчивина. — Разбира се, че нямаш, нали си англичанин.

— Роден съм в неподходяща социална прослойка.

— Това е съвсем различно. Можеш да се измъкнеш от там, ако имаш пари, и ти си го направил, Оливър — отговори ми тя рязко.

След това извади от джоба си една пурета.

Бръкнах в джоба си и поднесох към нея златната запалка „Гучи“, която един клиент от Саудитска Арабия ми беше подарил. Франческа наведе лицето си към пламъка и връхчето на пуретата заблестя. Тя издиша шумно, белият облак дим застина в неподвижния въздух.

— Не — продължи тя, — да си роден в неподходящия исторически момент означава да попаднеш в капана на историческите събития, които те помитат и ти не можеш да имаш никакъв контрол над тях. Точно това се случи в нашата страна. Мохамед Али[1] лично покани дядо ми, който беше строителен инженер, и го взе в кабинета си. И дядо ми построи пътища, водопроводи и сгради, истински постижения на архитектурата. Но дори сърцата на членовете на моето семейство да принадлежаха на Египет, душите им бяха в Италия. Така бях възпитана аз и в това нямаше никакво противоречие.

Започваше да изпада в истерия. Адел изскочи от вилата, предполагам, че ни беше подслушвал от там, и се завтече към възрастната жена.

— Госпожо, наемателите — каза тихо той и сложи в ръката й едно синьо хапче.

— Проклети да са — измърмори тя, постави хапчето в устата си и отпи от водата, която Адел й беше донесъл. — Ние всички смятахме, че Мусолини също като Цезар ще присъедини Александрия към останалия средиземноморски свят. Не бяхме единствените заблудени. И гърците мислеха като нас, само че тяхната голяма мечта беше да се възстанови редът от времето на Птолемеите — Атина и Александрия да станат едно. Има какво да подхранва подобни мечти — икономическите различия и амбицията да се създаде нов ред, при който всеки ще попадне на естественото си място.

Философските възгледи на Франческа подразниха хуманиста в мен.

— Няма такова нещо като естествено място — обадих се аз.

Но старата дама бе твърдо решила да довърши тирадата си.

— Войниците навлязоха в пустинята с ясното съзнание, че там могат да намерят смъртта си и много от тях наистина го направиха. Останалите бяха заловени и затворени като животни. Тогава за първи път нашето семейство се оказа в неподходящия исторически момент. Вторият път беше по времето на Насър и революцията. Дори тогава синът ми стоеше с гордо вдигната глава. „Времената ще се променят, мамо, ще видиш. Пак ще дойде нашето време, само трябва да изчакаме.“ Така ми говореше той, какъв глупак беше. Третият път беше по време на Суецката криза. Тогава англичаните отново ни предадоха. Знаеш ли как тук в Египет наричат участниците в тези събития? Тримата страхливци — французите, англичаните и евреите. Ние, италианците, както и всички останали европейци, само за една нощ загубихме всичко. Първи се измъкнаха евреите, още през нощта изчезнаха нанякъде. Останалите ги последваха. Но не и нашето семейство. Паоло беше твърдо решен. „Сега съм управител в собствената си компания, но един ден тя отново ще бъде моя, ще видиш, мамо.“ Неподходящият исторически момент, Оливър, той го уби, а беше само на трийсет и седем години. А ние, неговите родители, стояхме отстрани и го наблюдаваме как умира от унижение.

Отново забелязах Адел да се навърта в притъмнелия двор. Без да обръща внимание на притеснението му, Франческа продължи да говори:

— След смъртта на Паоло Джовани се превърна в отчаян глупак. А отчаяните хора са готови да повярват във всякакви измамни надежди. Въобрази си, че може да прибегне към старите методи, към древните методи и така да възстанови нещата каквито бяха. Нямах никакъв избор, трябваше да се преструвам, че нищо не забелязвам. Накрая само това му остана на Джовани.

Зачаках да каже още нещо, но тя замълча.

— Това има ли нещо общо с „представленията“, за които си писала на Сесилия? — опитах се да я подпитам аз.

— Със Сесилия ли си говорил?

— Спомена ми някои неща…

— Лъже! Джовани обожаваше Изабела. За нея ние бяхме родители, а не баба и дядо. — Франческа се отпусна назад, изтощена от гнева си. — Казах ти достатъчно. Ако искаш, изхвърли ме от тази къща, но няма да разкрия тайните на съпруга си.

— Ами внучката ти? Тя не заслужава ли уважение? — Стиснах ръката й. Сбръчканата й кожа със старчески петна беше тънка като оризова хартия. — Та те са откраднали сърцето й, Франческа!

Тя отдръпна ръката си от моята, лицето й беше безизразно като камък.

— Трябваше да предпазиш Изабела. Нали това е ролята на съпрузите — просъска тя тихо и злобно.

В клоните на дърветата над нас един гълъб започна да гука. Тази идилична картина беше съвсем не на място. Бях бесен, идваше ми да ударя възрастната жена.

— Казах ти, че не знам нищо — заяви тя и се опита да стане. Лактите й силно трепереха, докато се мъчеше да се подпре на страничните облегалки на шезлонга. — Адел, започни да събираш вещите ни! Гонят ни от тази къща!

Виковете й подплашиха гълъба, който шумно излетя от дървото, няколко листа се отрониха и паднаха върху раменете на старата жена. Тя не ги отърси от себе си.

Адел ми хвърли един поглед.

Изправих се.

— Всичко е наред. Никой не ви гони от къщата. Дойдох само да кажа „довиждане“. Заминавам за няколко седмици.

Франческа отново се отпусна в стола си. Изчаках, не можех да си тръгна, преди да съм се сбогувал с нея.

— Разбира се, че си тръгваш. Англичаните винаги така правят — измърмори тя в падащия здрач.

Седях в старото бентли на компанията, отпуснат на кожената седалка. Миризмата от вътрешността на автомобила се смесваше с дима от цигарата на шофьора. По-рано през деня бях отишъл до малкото летище, след като съзнателно бях минал по заобиколни пътища и бях оставил астрариума, който трябваше да лети заедно с оборудването на Андерсън. Мисълта, че астрариумът щеше да пътува преди мен, ми действаше успокоително, сякаш част от Изабела щеше да ме чака при пристигането ми в Лондон. Сгушен така в колата имах чувството, че мъчителните събития от изминалия месец остават зад гърба ми като дирята след кораб.

Смъкнах прозореца и се заслушах в шумовете на града — в клаксоните на колите, виковете на уличните продавачи, звънчетата по юздите на конете. Падаше здрач. Улиците вече се изпълваха с хората, излезли вечерта на покупки, уличните продавачи предлагаха смокини, фурми, фъстъци и уловената през деня риба. Стоките им бяха внимателно подредени върху брезентови платнища. Млади жени с екстравагантни прически и европейски дрехи бързаха да се приберат вкъщи от офисите и магазините, в които работеха. Възрастните мъже бяха насядали покрай масите в кафенетата.

В мен като светлина на неонова лампа проблесна споменът как Изабела с детинска гордост ми показваше родния си град от същата тази кола, държейки ме за ръка.

— Летището ли? — Шофьорът се опита да надвика шума от уличния трафик. — Към летището отиваме, нали така?

— Shukran — благодаря ти.

Отново насочих погледа си навън. Опитах се да потисна надигащата се в мен мъка. Няма да я изгубя, като заминавам, споменът е като вечен живот, повтарях си аз, но тези думи никак не ме утешаваха.

Колата се отправи към летището, мина покрай каналите и сателитните градчета, които бяха почнали да се появяват в покрайнините на Александрия, и навлезе в изстиващата пустиня. Кулите на петролната рафинерия горяха като факли на фона на смрачаващото се небе и най-после усетих, че страхът започна да ме напуска. Докато гледах пламтящото небе и се носех в набиращата скорост кола, си помислих колко много би харесала Изабела тази гледка.

[1] Мохамед Али паша (1769 — 1848) се смята за основател на съвременен Египет, неговата династия управлява страната до революцията през 1952 г. — Б.пр. ↑

17

Лондон, юни 1977 година

Бледото английско слънце ми подейства като шок след ослепителния блясък на Египет. По пътя си от летище „Хийтроу“ преминах покрай фабриките, след това през покрайнините на Лондон, после през „Чизуик“ с огромните викториански къщи и градини, през гъсто населения „Шепърдс Буш“, покрай терасовидно разположените сгради на „Нотинг Хил“ и най-накрая се озовах в „Уест Хампстед“. Кварталите, през които преминах, ми напомниха за всички гледки, миризми и шумове на Англия.

Слязох от таксито. Отнякъде звучеше реге, чуваха се песните на птички, а във въздуха, както всяка година в началото на лятото, се долавяше влажен повей и някакво чувствено усещане, което винаги изненадваше лондончани. Хвърлих поглед към викторианските терасовидни кооперации, нашият апартамент се намираше на най-горния етаж. Пердетата бяха пуснати. Докато гледах натам ми се стори, че Изабела дръпна едно от пердетата и надникна през прозореца, огледа тревожно улицата, както винаги го правеше, когато очакваше да се прибера вкъщи след някое от пътуванията си. Но пердетата си оставаха спуснати и краката ми се подкосиха от мъка.

— Всичко наред ли е, човече? — попита ме шофьорът и се подаде през прозореца на колата.

Кимнах и се наведох да вдигна куфара си. Таксито потегли. Занесох багажа си на тротоара и забелязах близнаците, които внимателно ме наблюдаваха от двора на съседната къща. Единият безгрижно бъркаше в носа си, а другият чешеше издраното си коляно. Родителите им наскоро се бяха развели, майка им често отсъстваше и Изабела от време на време ги водеше в апартамента ни и ги черпеше с чай и локум, който Франческа изпращаше от Египет.

— Господин Уорнок! — извика Стенли, който в този момент висеше на портата.

По слабичкото му, преждевременно остаряло личице личеше, че е разтревожен. Обърнах се неохотно. Това беше моментът, който с ужас очаквах.

— Къде е Изи? — попита той настойчиво, гласът му потреперваше от тревога. — Нали не си се развел с нея?

— Стенли, току-що пристигам след дълъг полет и…

— Значи тя те е напуснала, така ли?

Алфред отиде при брат си на портата, гледаха ме предизвикателно, сякаш ме обвиняваха. И двамата бяха настроени подозрително към всички дела на възрастните. Русите им коси бяха подстригани почти нула номер.

Поколебах се. И двамата обожаваха Изабела. Беше ги научила дори на няколко думи на италиански, които те повтаряха с ужасен лондонски акцент, запленени от изразителните й жестове — бонджорно, бона сера, ариведерчи. За момент загубих самообладание, седнах на куфара си. Не можех да намеря сили да им отговоря. Портата изскърца и се отвори. След малко усетих една малка хладна ръчичка, която се вмъкна в моята.

— Толкова ли е страшно, господин Уорнок? — Стенли стоеше пред мен, очите му бяха широко отворени и в тях се четеше такава мъка, каквато никак не подхождаше на възрастта му.

Вперих поглед в него.

— Изгубих я — прошепнах аз.

— Изгубихте я? Как можахте да изгубите цял човек? — попита Алфред недоверчиво, все още спотайвайки се зад портата.

Погледнах потреперващите устни на Стенли и веднага ми стана ясно, че е разбрал всичко.

— Хайде, Алфред. — Стенли стисна очи и поведе брат си обратно в двора.

Апартаментът ни се намираше в „Уест Хампстед“, квартал, в който живееха преди всичко обеднели представители на средната класа — разведени, ергени и стари моми, които обитаваха гарсониери. Това беше любимият ми квартал и по разположението си твърде много приличаше на село. Апартаментът беше съвсем малък. Купих го още в началото, успявайки да си осигуря необходимия кредит от банката, когато започнах работа. Това беше грандиозно събитие. Аз бях първият от фамилията ни, който имаше своя собственост, и на двайсет и четири години вече имах чувството, че се измъквам от нищетата, която поколения наред бе преследвала семейството ни.

В апартамента, всъщност това беше преправен таван, имаше само една спалня. Кухнята беше с размерите на голям шкаф и гледаше към покрития с бетон двор на съседите. Холът, който използвахме и като трапезария, беше разположен на две нива. Няколко дървени стъпала водеха към спалнята, която беше толкова малка, че двойното легло едва се побираше в нея. Таванът беше нисък, едва можех да стоях изправен. Най-хубавото нещо на апартамента беше малката тераса на нивото на покрива, на която се излизаше през двойния прозорец в близост до леглото ни. Терасата беше разположена между два високи тухлени комина. Това убежище оставаше скрито и не се виждаше от прозорците на околните сгради, а от него се откриваше прекрасен изглед към северозападната част на Лондон. Когато времето беше хубаво, вадех големия телескоп, който държах подпрян на стената до леглото, и го поставях върху триножника му. Виждах звездите над оранжевото небе над града, те бяха моята метафизична стълба, по която се изкачвах, за да избягам от клаустрофобията на града и малкия апартамент.

Пренесох куфара си през фоайето на сградата и започнах да се изкачвам по стълбите. Боята беше ожулена и се лющеше, килимът беше изцапан и протрит от краката на многото обитатели, минали по него преди нас. Откъм апартамента на младото индийско семейство, което живееше на първия етаж, се носеше силна миризма на къри. Спрях на площадката.

— Оливър? — Съседът ми надникна през открехнатата врата, без да сваля веригата.

— Здравей, Радж — поздравих го аз.

Радж въздъхна с облекчение, свали веригата и излезе на площадката. Беше облечен в потна фланела, бял тюрбан и панталоните на шофьорската си униформа. Гледаше ме уморено и тревожно.

— От нощна смяна ли се прибираш? — попитах аз, бях удивен колко много се зарадвах да го видя.

— Точно така. — Той протегна ръка, гласът му беше дрезгав от вълнение. — Брат ти ни каза за ужасната трагедия. И двамата с жена ми много скърбим, знаеш колко много обичахме Изабела.

— Благодаря ти.

Жената на Радж, облечена в сари, се показа зад гърба му. Стиснах ръката му, опитвах се да потисна вълната от емоции, които напираха в гърдите ми. Радж се смути и извърна глава към апартамента.

— Айша, върнал се е.

Жена му, която беше слаба и крехка като стъклена статуетка, ми поднесе кутия от бисквити.

— Заповядай, сигурно си уморен и гладен, а в хладилника ти няма нищо. Направила съм малко соленки. Заповядай.

Благодарих им искрено и взех кутията.

След като си влязоха вътре, застанах на стълбищната площадка и се загледах във вратата на апартамента ни, която със синия си цвят и месингов обков събуждаше болезнени спомени в мен и сякаш ме викаше при себе си. Стисках отчаяно бисквитената кутия, както давещ се човек стиска спасителен пояс, и така изкачих последните стъпала.

Апартаментът тънеше в мрак, усещаше се миризмата на застоял тютюнев дим и пържен бекон. Пердетата бяха спуснати и имах усещането, че някой друг е живял тук и са се случвали неща, в които не съм участвал. В полумрака успях да забележа няколко мръсни чинии, оставени на пода, един халат беше метнат върху телевизора. Декоративната лампа светеше в ъгъла, безформеният восък в нея се движеше бавно нагоре-надолу и приличаше на извънземна гъба.

Изабела беше настояла да оставим на Гарет ключ от апартамента, за да има къде да се усамотява от време на време и да си почива от бурния живот, който водеше. Очевидно беше идвал тук и бе забравил да почисти след себе си. Вдигнах чиниите и ги отнесох в кухнята. Поне се храни, казах си аз. Бях изправен пред тежката задача да се справя с поредния период на пристрастяването му и перспективата не беше никак весела.

Затворих крана, който капеше, и се върнах обратно в хола. Той беше като капсула, в която времето беше спряло. Предметите, прахът и микроскопичните човешки прашинки принадлежаха на един отминал живот, живот който вече не съществуваше.

Изкачих дървените стъпала и отидох в онази част на апартамента, която използвахме за спалня. Халатът на Изабела висеше на една кука, забита в стената. Зарових лицето си в коприната и поех дълбоко въздух. В гънките му долових мириса на любовните ни игри, на любовните извивки на краката и телата ни.

Свлякох се на колене на пода и потънах в спомени. Питах се дали ще имам сили да продължа напред. Сега, когато нея я нямаше, сякаш пропадах и нищо не можеше да ме спре. Ако искам да бъда напълно честен, трябва да призная, че тогава очаквах да получа някакъв знак, който да ми покаже смисъла да продължа да живея. Чаках Изабела да ми каже нещо през онази невидима стена, която разделя мъртвите от живите.

Наоколо цареше абсолютна тишина. След това до мен достигна мелодията, която идваше от количката на продавача на сладолед и бученето на самолет, преминаващ над главата ми. Изведнъж ми се прииска да изтрия всичко от живота си — обърканите събития случили се в Египет, астрариума, непрестанната мъка от загубата на Изабела.

Грабнах металното кошче за отпадъци, отворих чекмеджетата на скрина и извадих дрехите й — пуловери, блузи, поли, бельо, сега всички те принадлежаха на един призрак, от който възнамерявах да се отърва. Натъпках колкото се може повече дрехи в кошчето и го изнесох на терасата. Излях в него бутилка със запалителна течност и поднесох клечка кибрит.

Плъзнах се надолу, седнах на земята и подпрях гръб в стената. Докато всяка една от дрехите й се сгърчваше в пламъци, си спомних случаите, когато я беше носила. Индийската памучна рокля се развяваше около загорелите й крака, докато тя танцуваше по време на един рокконцерт, деловият костюм, който носеше, когато изнасяше лекции, една нощница, която обличаше винаги, когато подсъзнателно изпращаше към мен сигнал, че иска да се любим.

Бях емоционално изчерпан, свих се на кълбо и затворих очи.

Събуди ме шумът от приближаващи се стъпки. На фона на следобедното слънце се очерта силуетът на млада жена. Буйната й коса падаше около лицето й и приличаше на грива.

— Ти ли си, Оливър? — попита тя.

С мъка се изправих на краката си, бях напълно дезориентиран. Сигурно бях спал в продължение на часове.

— Аз съм Зоуи, приятелката на Гарет. Извинявай — и тя посочи отворения прозорец, през който се бе покатерила на покрива, за да достигне терасата. — Много нахално от моя страна. Влязох, без да ти се обадя. Ключовете са в Гарет. Той даже няма представа, че си се върнал…

— Няма проблем. Значи ти си позвънила в офиса в Александрия?

Зоуи се премести на сянка и най-после успях да я огледам добре. Носеше кубинки, червени мрежести чорапи и синя плетена официална рокля, разкроена от кръста надолу. Къносаната й коса беше дълга до раменете, а лицето носеше невинната красота от времето на Прерафаелитите, която беше в пълна противоположност с начина й на обличане. Въпреки тежкия лилав грим тя изглеждаше изключително млада.

Огледа ме много внимателно и с изненада установих, че този поглед напълно ме обезоръжи.

— Приличате си, само че ти си по-стар — отбеляза тя.

Реших, че е време да си поговорим за по-съществени неща.

— Гарет добре ли е? — попитах аз.

— Зависи какво разбираш под добре. Ще свири тази вечер, затова реших, че няма да е лошо да дойдеш и да го видиш. Лично аз не съм го виждала по-самоунищожително настроен.

— Какво искаш да кажеш?

Изгледа ме право в очите и реши да бъде напълно откровена с мен:

— Амфетамини. Искам да кажа, че всички ги употребяваме от време на време, но при Гарет положението е толкова тежко, че го е страх да заспи. Ама истински го е страх. Има чувството, че ще умре, ако си затвори очите. През по-голямата част от времето се държи съвсем нормално и после изведнъж започва да разправя, че ще дойдат някакви хора и ще му откраднат душата.

— Това не звучи много нормално.

— Така ли? — попита Зоуи с ирония.

Тя се протегна към все още димящото кошче и извади от него един полуизгорял сутиен на Изабела, от който висяха дантели и банели, и го размаха пред очите ми.

— Май не всичко е съвсем нормално.

Очевидно очакваше да й дам някакво обяснение за горящите дрехи, но аз замълчах. Пусна обратно димящия сутиен в кошчето.

— Изглежда имаме някои общи неща с теб.

Каза го така, че прозвуча като парадокс.

— Освен брат ми ли?

— И двамата проявяваме интерес към камъка, скалите…

Изгледах я въпросително.

— Гарет не ти ли е казал? — попита тя.

— Страхувам се, че не. Ние с него не си говорим много. Предполагам, че вината за това е колкото моя, толкова и негова — отвърнах аз, чудейки се какво ли й бе разказвал за мен.

— Аз съм скулптор, работя с мрамор. — Откровеността на Зоуи беше направо поразителна. — Ти си геолог, нали така?

— Всъщност съм геофизик, а това далеч не е така романтично — усмихнах се аз. — Ти на колко години си?

— Възрастта ми изключва ли възможността да се отнасяш с мен сериозно?

— Като към жена или като към скулптор?

— Попитах те нещо.

— Според мен — започнах аз и се наведох напред, за да подчертая думите си — съм достатъчно възрастен да ти бъда баща.

— Но не си ми баща. И ако искаш да знаеш, баща ми почина миналата година при катастрофа и беше няколко години по-възрастен от теб.

Изведнъж престана да изглежда толкова безразлична и самоуверена. Прииска ми се да я прегърна.

— Съжалявам.

Зоуи се отдръпна.

— Виждаш ли, имаме още нещо общо. — Тя хвърли поглед към покривите около нас и после се обърна към мен: — Срещнах жена ти един път, беше дошла в квартирата ни. Посъветва Гарет да се раздели с мен. Според нея съм била прекалено емоционална и твърде млада за него.

— Това е точно в стила на Изабела — засмях се аз. — Тя много обичаше да дава съвети на Гарет за любовния му живот.

— Права беше. Наистина съм емоционална… — Гласът й замря и тя посочи кошчето с тлеещите дрехи. — Трудно ми е да намеря подходящите думи за нея…

— Това е, защото няма такива.

Тя кимна, след това клекна, облегна се на стената и запали цигара.

— Мраморът е изграден от мидени черупки, притиснати една до друга в продължение на милиони години, нали така? Затова е така прозрачен. Това е светлината на древните океани.

— Точно така — отговорих й с усмивка. — А нефтът е изграден от органична материя, също престояла под земята в продължение на милиони години. Златисто-черният му оттенък всъщност е цветът на парите, които прозират през него.

— Но ако работиш само за пари, това в крайна сметка не води ли до поквара? — настоя Зоуи.

— Ще споделя с теб една тайна. Не ме вълнуват парите, вълнува ме процесът на търсенето. За мен най-важното е да открия нещо, което със сетивата си съм усетил къде се намира.

— Аз имам същото усещане, когато погледна парче мрамор — кимна тя. — Виждам формата, скрита в камъка, след това я освобождавам с длетото си.

— Виждаш ли, вече имаме три общи неща — пошегувах се аз.

Изражението на Зоуи се промени, изведнъж стана сериозна.

— Какво мислиш става с нас след смъртта ни, когато престоим под земята в продължение на милиони години?

Загледах се в ленивата лятна вечер, смехът на играещите долу деца достигаше до нас заедно с мириса на току-що окосена трева.

— Сливаме се с вселената, природата има способността да се саморециклира. Всичко е толкова просто — отвърнах най-накрая аз.

— Нищо не е толкова просто — каза Зоуи и изхвърли цигарата си. — На осемнайсет години съм, в случай че искаш да знаеш.

След това се изправи и добави:

— Знаеш ли, тя все още е тук.

За момент ми се стори, че не съм я чул добре.

— Какво каза?

— Жена ти, не те е напуснала. Все още е тук, крие се в сянката ти.

— Виж, почти не те познавам…

— Опа, отново ставам нахална, извинявай. По някой път говоря, без да се замисля. Ще трябва да свикнеш с това. Ела тази вечер на концерта, моля те. Гарет изпитва такъв респект към теб. Много ще се развълнува, ако отидеш да го гледаш. Нямаше да ти се обадя, ако ситуацията наистина не беше сериозна.

Зоуи се усмихна. Това беше горчива усмивка, която смекчи мрачния ефект, създаден от грима й. Изглеждаше неестествено зряла въпреки възрастта си, а красотата й наистина беше забележителна.

— Той не знае нито че си се върнал, нито че съм ти се обаждала — продължи тя. — Много горделиви сте всички в това семейство — Гарет по-скоро би умрял, отколкото да помоли някого за помощ. Съжалявам за съпругата ти. Вероятно е била изключителна жена. Гарет много се разстрои, когато научи за смъртта й.

— Бяха близки.

— Групата ще свири в „Дъ Вю“. Започват след около час, затова давай да тръгваме.

Поколебах се. Не бях си представял възможността да видя брат ми да пее на живо. Всъщност никога не бях чувал групата на Гарет, това беше приоритет на Изабела. Полусъзнателно избягвах концертите им, някаква част от мен се ужасяваше, че може да се окаже, че Гарет не е толкова талантлив, колкото ми се искаше. Трябваше да вярвам в бъдещия му успех, така както моите родители никога не бяха вярвали в моя, а това означаваше, че той трябваше да е наистина добър.

Хвърлих отново поглед към покривите на околните сгради, гледката беше толкова различна от тази в Александрия. Слънцето беше започнало да залязва зад хоризонта.

— Хайде да вървим — подкани ме Зоуи. — По-добре, вместо да се мотаеш тук сам. Обаче не можеш да отидеш, облечен в този тъп костюм.

18

„Дъ Вю“ беше стара бална зала, която някой бе решил да превърне в място за провеждане на рокконцерти. Залата не бе претърпяла много промени, като изключим неоновите украси, висящи от тавана, и завесата на сцената, на която на червен фон, оградено в кръг, бе изписано огромно А. По балконите имаше пищни гипсови релефи, а от тавана висеше огромен кристален полилей, на който на някого му беше хрумнало да закачи розови лампички. Стените изглеждаха синьо-бели на светлината на пулсиращите прожектори.

Барът се намираше на горния балкон и над него просветваше неонова картинка на Мики Маус, който правеше секс с Бети Бууп. Около бара бяха разположени няколко големи сепарета. Опитах се да си пробия път през тълпата, като се мъчех да не разлея водката и четирите халби бира, които държах в ръцете си. Когато пристигнахме, групата вече беше зад кулисите и се подготвяше да излезе на сцената, затова охраната не ни пусна да отидем при тях. Зоуи ме заведе до бара, посочи ми масата, на която се бяха събрали съквартирантите на Гарет, и ми нареди да купя питиетата. Успях да достигна до тях. Чувствах се неловко в износеното кожено яке на Гарет, което Зоуи насила ме бе накарала да облека.

Имах чувството, че съм попаднал в измисления свят на художника Йеронимус Бош. Младите мъже и жени бяха облечени по изключително странен начин, а прическите им бяха направо невероятни. Стояха облегнати на стените или се подпираха по столовете. Стори ми се дори, че една двойка правеше секс върху масата в съседното сепаре, а хората ги подминаваха, без да им обръщат никакво внимание. Яркорозовите пънкарски гребени на главите на друга двойка бяха високи повече от трийсет сантиметра. Мъжът, който беше доста по-нисък от приятелката си, ми приличаше на странен паун. Очите му бяха внимателно гримирани в черно, а обръснатите части от главата му от двете страни на стърчащите розови кичури блестяха като недопечени палачинки. Под черното му кожено яке, цялото в ципове и капси, се виждаше скъсана фланелка, захваната с огромни безопасни игли, а плътно прилепналите му панталони бяха направени от гума. Приятелката му беше сложила кожен сутиен, предполагам, че подобно нещо можеше да се купи от сексмагазините, и съвсем къса карирана пола, под която се подаваха жартиерите, които държаха мрежестите й чорапи. Двамата ми приличаха на членове на някакво племе, особено младият мъж, чийто издължен обръснат череп и орлов нос ми напомняха на някои от нубийските племена, които бях видял в централна Африка. Никога не си бях представял, че англичаните могат да се обличат така цветно и с такова голямо въображение. В един странен момент си помислих дали тази мода всъщност не е брилянтно сливане на колониална Британия с градската маргинализирана младеж.

Съквартирантите на Гарет се бяха разположили в едно сепаре, а Зоуи се бе настанила до тях. Поставих чашите на масата и седнах. С известно задоволство забелязах, че и те като мен изглеждаха съвсем не на място тук. Бяха странна група и като че ли нямаха нищо общо помежду си, освен квартирата, в която се бяха самонастанили. Тя се намираше в „Харлесден“, индустриален, непривлекателен район в северозападните покрайнини на Лондон. Тясната викторианска къща се намираше в единия край на малка задънена уличка и трябваше да бъде съборена, когато преди осемнайсет месеца Гарет и приятелите му незаконно се бяха нанесли в нея. Въпреки че не одобрявах постъпката им, не можех да не се възхитя на енергията, с която се бяха захванали да я ремонтират. Прочистиха старата канализация, която минаваше под улицата, изхвърлиха боклука от задния двор и смениха изпочупените стъкла на прозорците.

— Чудесно, приятелю, пиенето пристигна въпреки неуправляемата тълпа — заяви Денис.

Той беше на четирийсет години, активен член на Международната марксистка група и на ръба на шизофренията. Беше силно пристрастен към четенето и когато не четеше Ницше, работеше като букмейкър. До него седеше Филип, нисък, пълен французин с дълга коса, който беше дошъл в Лондон, за да не го вземат войник или поне така бе казал Гарет на Изабела. Брат ми се бе запознал с този дезертьор по време на едно събрание на анархисти.

Третият им съквартирант беше дребен ирландец, на име Франсис. Той имаше права рижа коса, която достигаше до кръста му. Беше пуснал и малка брадичка, която също така бе рижа. Никой не го беше виждал без бродираната му шапчица, която му придаваше вид на усърден градински гном.

— Благодаря ти, Оливър, ти си истински джентълмен и това няма да бъде забравено — измърмори той с мекия си ирландски акцент и се протегна да вземе чашата си.

Покрай нас бавно премина една страхотна висока блондинка, облечена в панталони с множество връзки и мрежест потник. Увисналите й гърди с големи зърна с пиърсинг се виждаха съвсем ясно. И тримата мъже я зяпнаха, забравили за халбите с бира в ръцете си.

— Я погледни тази! Ангел, попаднал в ада и знам кой е мъжът, който ще я спаси от това проклятие — каза Франсис с възхищение в гласа.

— Щом ти харесва, според мен тези пънкарки имат зъби и в оная си работа. Аз, честно казано, не бих им поверил мъжкото си достойнство — отговори Филип и внимателно отпи от бирата си.

— Нищо не разбираш — обърна се Денис към Франсис. — Поругаването на тялото е изявление срещу красотата и въпреки това самото поругаване се превръща във фетиш, а след това в субкултура, която сама по себе си дефинира красотата, така че целият този протест става безсмислен. Получава се затворен кръг. Цялата история представлява един затворен кръг след друг.

— Господи, Денис, сигурен съм, че си много забавен в леглото по един модернистичен начин — заяви Франсис и се обърна към мен: — Ами ти, Оливър? Като я гледаш тази мацка, става ли ти нещо?

— Франсис! Човекът е загубил жена си съвсем наскоро, не се интересува от никакви мацки — скара му се Денис. — Съжалявам, Оливър, приятелите ми са емоционално нестабилни, най-меко казано. Франсис не искаше да те обиди.

— Не съм се почувствал обиден — отвърнах аз, стигнал до заключението, че единственият начин да оцелея тази вечер, е да се напия.

— Оставете горкия човечец на мира — нареди им Зоуи. — Не виждате ли, че освен в акустичен, в момента е и в културен шок — заяви тя и се обърна към мен: — Не се притеснявай, момичетата тук не хапят, освен ако не ги помолиш много учтиво.

При тези думи тя се усмихна закачливо. В този момент светлините загаснаха. Водещият се появи на сцената и публиката веднага започна да свири неистово с уста.

— „Алиенираните пилоти“ — изкрещя той в микрофона.

Денис се изправи на крака, на неоновата светлина лицето му изглеждаше мъртвешки бледо.

— Другари, време е войската да се подреди за парада — заяви той тържествено и се отправи към сцената.

Всички го последвахме, освен Франсис, който се възползва от отсъствието ни и допи останалите бири.

От дъното на тъмната сцена се чу нисък тътен на барабани, последван от удара на чинели. Един прожектор светна и освети брат ми със синьо-бяла светлина. Гарет приличаше на красива испанска гравюра от шестнайсети век. Беше гол до кръста и толкова слаб, че ребрата му прозираха под бледата кожа. На гърдите му беше изрисувано кървящо сърце. Беше обут в плитки кожени панталони и носеше колан с много капси по него. Стоеше със затворени очи и наклонена назад глава. На челото си имаше венец от бодлива тел, направен от пластмаса, по скулите му се стичаха капки, които имитираха кръв. Държеше микрофона в една ръка, сякаш беше скиптър. Вдигна мускулестите си ръце, като че ли беше разпънат на кръст. Ужасих се от очевидните религиозни символи, явно не бе успял да се измъкне от влиянието на майка ни. Беше слаб, но не и мършав. Надявах се въпреки всичко тревогата на Зоуи да се окажеше неоснователна.

Сред публиката настъпи благоговейно мълчание. Мина ми през ума, че Изабела би била много горда, ако можеше да види Гарет в този момент. Имах чувството, че стои развълнувана до мен. Обърнах се инстинктивно, почти очаквах да зърна лицето й, но вместо това видях Зоуи, вперила поглед някъде в пространството над мен. Погледнах през рамо, почудих се какво толкова е привлякло вниманието й, но не забелязах нищо. Като че ли за да ми отговори, тя неочаквано вдигна ръка и размаха пръсти над главата ми, сякаш искаше да прогони нещо.

След това по лицето й се изписа напрегнато очакване, тя се наведе към мен и прошепна в ухото ми:

— Проблемът при брат ти е, че му липсва последователност, във всеки следващ момент е различен. Но може би точно това ще го направи известен.

Зоуи приличаше на приказна магьосница, тежко гримираните й клепачи проблясваха в сребристо.

Гласът на Гарет неочаквано проехтя над тълпата:

— Това е за Изабела, нека звездата й вечно свети над нас — изрече той и аз усетих, че ме залива вълна от емоции.

В следващия миг запя с ниския си дрезгав глас, а тялото му заемаше една след друга различни пози — слабичък Пиеро с осанка на тореадор. Ефектът без съмнение беше изключително чувствен и аз започнах да се питам какво се бе случило с детето, което някога водех на разходка по хълмовете. „Тресавищата имат сенки — беше ми казал той веднъж, — но когато нощта падне, сенките отлитат, тресавищата остават сами и треперят от студ.“ Никога няма да забравя дълбокото чувство, с което ми говореше шестгодишното момченце, а сега виждах същото това чувство на сцената.

Моята любима е облечена в зелено

и свети като водно конче.

Разкъсва сърцето ми на блестящи късове.

Моята любима е облечена в зелено…

Припевът беше гърмяща какофония от звуците на китарите, които накараха публиката да полудее. Най-отпред пред сцената се беше подредила група от скинари, които подскачаха през цялото време, а обръснатите им глави блестяха от пот. Бяха направо като полудели и избутаха всички останали настрани. В това време светлината стана кървавочервена и започна да пулсира, така че се виждаха само накъсаните движения на Гарет.

Излиза с богатите

и ги заслепява.

Спи с всичките ми приятели

и се кълне, че е само моя.

Моята любима е облечена в зелено…

Имах чувството, че брат ми се е преобразил в някаква нова личност, която не подозирах, че съществува зад ленивата му фасада. Думите на песента ми звучаха като старовремски келтски легенди, въпреки припева, който се стоварваше върху човек с цялата си жестокост. Следващите три песни също започваха твърде романтично, нежни балади, но с призоваващи към насилие припеви. В края на сцената, близо до краката на Гарет се бе събрала една групичка момичета. Прожекторът се извъртя към публиката и освети лицата им. Стори ми се, че всяко едно от тях провеждаше свой интимен разговор с Гарет, като че ли той пееше само за нея. Тези момичета ми заприличаха на богомолци, застанали като вкаменени пред олтар. Имаше нещо хипнотично в тази гледка. Изведнъж усетих, че ме обзема завист, и се опитах да си представя как ли се чувства човек, който има такава власт над другите.

Точно в този момент едно момче, което изглеждаше на около петнайсет години и носеше знамето на страната, закопчано с безопасна игла за фланелката си, се бутна в мен и разля бирата си върху предната част на панталоните ми. Аз се обърнах да го изгледам, но той продължи невъзмутимо и потъна в полюшващата се тълпа. Трите водки, които бях изпил, влязоха в съюз с умората и усетих, че започва да ми се вие свят. Пробих си път през тълпата, добрах се до стената и се облегнах на нея, а в това време брат ми продължаваше да пее и да излива емоциите си на сцената.

Гримьорната на Гарет съвсем не беше толкова лъскава, колкото очаквах. Беше боядисана в бяло, имаше едно очукано огледало, залепено за стената, и пластмасова маса, покрита с гримове, празни бирени бутилки и преливащи от фасове пепелници. В единия ъгъл стоеше метална закачалка на колела, на която висяха различни сценични костюми.

Гарет се облегна на масата, беше си сложил слънчеви очила. Около него се бяха събрали почитатели и членовете на групата. Той държеше бутилка бира в едната си ръка, а под другата се беше мушнала Зоуи и го гледаше с обожание. На светлината на неоновите лампи видях, че потта, която се бе стекла по лицето му, бе образувала бразди по сценичния му грим. Струваше ми се нервен, все още превъзбуден от изпълнението си на сцената, но веднага ми стана ясно, че пресилените му жестове са резултат от употребата на амфетамини.

В този момент той ме забеляза.

— Оливър! Оливър! Не мога да повярвам, че си тук! Не можах да те позная с тази брада.

След това се обърна към хората около него:

— Чуйте всички, това е брат ми, току-що е пристигнал от страната на фараоните!

Хората ме изгледаха изпитателно, след това очевидно разочаровани от това, че в мен нямаше нищо забележително, отново насочиха вниманието си към питиетата и разговорите си. Гарет ги разбута, дойде при мен, свали очилата си и ме прегърна. Останах като поразен от тази прегръдка.

— Хареса ли ти посвещението, което направих? — попита той.

Миришеше на цигари и афтършейв.

— Наистина беше много трогателно.

— Съжалявам за Изабела.

Отдръпнах се, в този момент мразех вродената сдържаност на мъжете от нашето семейство.

— Беше ужасно. — Въпреки всичко гласът ми потрепери.

— Сега си си вкъщи. Радвам се да те видя.

Смених темата. В този момент не можех да говоря за Изабела, не и с Гарет.

— Беше великолепен на сцената. Не можех да повярвам, че това там е брат ми.

— Чухте ли това? Оливър казва, че сме били великолепни! — изкрещя той на всички в стаята. — А той е такъв ужасен консерватор!

Останалите се усмихнаха глупаво и закимаха безсмислено с глави.

— Не съм консерватор — измърморих смутено аз.

— Така е, обаче си капиталист, а то е едно и също. — Той неочаквано се обърна към присъстващите. — Разкарайте се! Хайде, всички!

За миг те останаха по местата си и започнаха да си шепнат нещо един на друг, чудеха се дали наистина трябва да си тръгнат.

— Хайде по-бързо! — изкрещя той и от устата му полетяха слюнки.

Стаята бързо се опразни.

Гарет отново се обърна към мен и се усмихна:

— Това е да си известен. Всички до един са овце.

Извади смачкан пакет цигари от джоба на тесните си кожени панталони, запали една и пое дълбоко дима.

— Господи, нищо не е както трябва без Изабела. И ти си нищо без нея. Тя беше тази, която ти вдъхваше живот, твоята по-добра половинка, тя придаваше романтика на тъпото ти ровене из калта.

Речта на Гарет се лашкаше между красноречие в стил Оскар Уайлд и уличен жаргон, като че ли самата му личност преминаваше през период на преобразования и все още не можеше да намери твърдата основа, на която да стъпи.

— Правилната дума е „геофизик“ и не се ровя в калта, а търся нефт. — Взрях се в очите му, опитах се да преценя размера на зениците му. — Пак си започнал да вземаш амфетамини, нали така? Всички умираме от притеснение за теб.

Усетих, че отново съм започнал да говоря с акцента от моето детство. Това беше езикът на нашето семейство.

Гарет ме бутна настрани и отново сложи слънчевите си очила.

— Остави ме на мира. От месеци те няма, а татко ми опява всяка седмица.

— Кога започна пак да ги вземаш? Нали си говорихме за това…

— С Изабела говорехме за това. Тебе изобщо не те интересуваше, чак сега се сети. Докара ли я тук? — попита той изведнъж.

— Какво?

— Реших, че може би си донесъл праха й тук.

Загледах го внимателно, амфетамините го караха да се държи налудничаво.

— Изабела беше погребана според католическата традиция, така искаше семейството й.

— Помислих си, че може и ние да направим някакъв ритуал тук, да разпръснем праха й или нещо подобно. Можех да изпея нещо. Изабела харесваше песните ми.

— Господи, направо си нетърпим!

Обърнах се и тръгнах да си ходя, но Гарет се протегна и постави ръка върху рамото ми.

— Виж, наистина съжалявам. Знам, че сигурно ти е много трудно. Аз нямаше да издържа, ако бях на твое място. Имаше нещо символично във връзката ви, бяхте като тишината и песента.

За момент си представих какъв щеше да стане Гарет в бъдеще, никога не го бях чувал да говори толкова откровено. Реших да рискувам.

— Гарет, Изабела ми каза, че си направил една рисунка за нея, нарисувал си астрариума…

Цялото му поведение се промени, сякаш изтрезня изведнъж. Отиде до вратата, отвори я, провери дали няма някой по коридора и я затвори внимателно.

— Ела тази вечер в квартирата ми, Оливър. Трябва да поговорим.

Спалнята на Гарет се намираше на най-горния етаж на сградата. Стените й бяха боядисани в черно, а по тъмносиния таван беше залепил блестящи планети и звезди. Така се бе получила една несъществуваща галактика, която по никакъв начин не приличаше на Млечния път или на която и да е друга звездна формация. Той лежеше на матрака на пода, докато Зоуи и някои други от антуража му — Филип, барабанистът и няколко души от охраната, вече порядъчно пияни, се мотаеха наоколо. Чувствах се неудобно, седнал до брат си, подпрял гръб на студената стена. Установих, че той всъщност никога не остава сам и това силно ме подразни.

Гарет току-що бе загасил лампата, за да покаже на останалите звездите, които беше поставил, и всички почтително бяха вперили погледи в зеленото сияние на тавана.

— Казвам ви, на хашиш изглежда по-яко от Сикстинската капела — измърмори Филип, свит в едно от безформените меки кресла.

— Трябва да пробваш как е на ЛСД. — Барабанистът се изтърколи по гръб, беше жестоко надрусан.

— Така е — потвърди Зоуи, гласът й бе станал съвсем писклив.

— Гарет — просъсках аз, — мислех, че искаш да говориш с мен насаме.

— Че ние сме насаме.

— По дяволите, не сме.

— Имах предвид в екзистенциалния смисъл на думата.

— Стига вече, тръгвам си.

Опитах се да се изправя, а Гарет сграбчи ръката ми.

— Извинявай. Не си тръгвай, обещавам ти след малко ще поговорим — каза той и ме дръпна към себе си, дъхът му миришеше на бира. — Как всъщност умря тя? Успя ли да открие астрариума? Така ли се случи нещастието?

Спрях, мислите ми препускаха в тъмнината. Не знаех, че му е било известно, че Изабела бе отишла в Александрия, за да търси астрариума.

— Удави се, докато го търсеше — прошепнах аз.

Нямах намерение да му казвам, че го е открила. Не защото му нямах доверие, просто исках да го предпазя. Не можех да понеса мисълта, че мога да го изложа на същата опасност, на която неволно бях изложил Бари. Може би вече го бях направил, като дойдох в къщата му. Не можех да се отърва от натрапчивото чувство, че някой ме преследва и ако не дай си боже някой го пресрещнеше и започнеше да го разпитва, за него щеше да е по-добре, ако не знае нищо.

— Ела с мен — каза Гарет и се изправи.

Стигнахме някак си до вратата, като по пътя си се спъвахме в протегнати ръце и крака, с което предизвикахме множество възклицания. Малката стая, в която ме заведе, беше облицована с кори за яйца и осветена от една-единствена гола крушка. До едната стена имаше очукано бюро със звукозаписна апаратура на него, а на отсрещната стена имаше малка библиотека, в която открих книги като „Един сезон в ада“ на Рембо, „Магът“ на Джон Фаулз, „Гледни точки“ на Джон Бъргър и други типични четива за двайсет и четири годишен студент по изящни изкуства.

— Тук работя — поясни Гарет. — Използвам тази стая едновременно като звукозаписно студио и като ателие. Само малцина привилегировани имат право да влизат тук. Имам фенки, които са готови да жертват девствеността си само за да бъдат допуснати да минат през тази врата.

— Няма от какво да се безпокоиш, загубих девствеността си преди много години — пошегувах се аз.

— Слава богу! — засмя се Гарет и се протегна да вземе книгата на Рембо. — Мисля, че това търсиш.

Между страниците на книгата се намираше копие на рисунката, която вече познавах.

— Показвала ли ти е това? — попита Гарет.

— Да, в нощта, преди да… — Гласът ми изневери, не можах да намеря сили да изговоря думите.

С треперещи ръце взех рисунката, която беше направил за Изабела. Гарет сложи ръка върху рамото ми, сякаш искаше да ме утеши.

— Обясни ли ти какви са тези символи най-отдолу? — попита той и задържа ръката си върху рамото ми.

Загледах се внимателно в рисунката, след това въздъхнах и поклатих глава.

— Каза, че ще ми обясни всичко, когато открие самия астрариум. Но знам, че заедно сте работили върху шифъра.

Поведението на Гарет изведнъж се промени. Изправи се, отметна косата от челото си и се усмихна.

— Винаги ме е бивало да решавам загадки, спомняш ли си?

Спря, сякаш се опитваше да събере цялата си енергия. След това като някакъв алхимик постави ръцете си върху страницата, все едно четеше с помощта на Брайловата азбука. Никога преди това не го бях виждал толкова концентриран, беше затворил очи и мускулите по лицето му леко потръпваха, сякаш се опитваше да разбере какво му говори листът хартия. Неочаквано отвори очи и сгъна внимателно листа, така че символите се долепиха един до друг.

— Взирах се с часове в него. Имаше нещо в симетрията или в липсата на такава, което привлече вниманието ми.

Показа ми листа. Така както го беше сгънал, ставаше ясно, че написаните символи всъщност са били половинки от истинските символи или йероглифи и след като всеки от тях застанеше плътно до срещуположния му, те вече не бяха осем, а четири. Той ми посочи четирите нови йероглифа и каза:

— Това са основните египетски йероглифи, чието значение можеш да откриеш във всяка библиотека — пеене/песен, пръчка/тръстика, поставям/намествам, Хатор/лъв, уста. Преводът звучи така: „Когато поставиш пеещата тръстика в устата на лъва, пясъците ще запеят“. Преди да заминете за Александрия, двамата с Изабела прекарахме много часове, опитвайки се да разберем контекста, какво може да означава тази фраза, изписана върху астролаба, върху машината за отмерване на времето. Няколко седмици по-късно изведнъж ми просветна. Бях чист, преди това дни наред бях надрусан. Както и да е, няма значение, събудих се посред нощ и сякаш ме споходи божие просветление, случи се няколко седмици, преди Изабела да се удави. Веднага се свързах с нея по телефона и я попитах: „Ами ако тръстиката всъщност е ключ, а устата на лъва е ключалката? Ами ако е необходим ключ, за да се задейства астрариумът?“. Настъпи дълго мълчание и след това тя тихо ми отговори: „Господи, Гарет, ти реши загадката. Аз десет години се занимавам с това и ето че ти я реши“. Никога няма да забравя гласа й.

— Изабела обичаше да влага малко драматизъм — отбелязах аз, гласът ми бе станал дрезгав.

Скръбта ми се примесваше с чувство за вина и някаква странна ревност, че тя се бе доверила на Гарет, а не на мен.

— Виж, това е древна загадка — каза той нетърпеливо, — някаква метафорично изречена инструкция. Но нали вече няма как да разберем дали е така?

Последното му изречение беше съпроводено с въпросителен поглед. Избегнах погледа му, страхувах се, че той се бе досетил, че Изабела е открила астрариума и дори предполагаше, че сега е при мен. Не можех да го излъжа.

— Оливър, нали…

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре за теб, разбра ли? — Отговорът ми прозвуча по-рязко, отколкото възнамерявах.

— В опасност ли си?

Не му отговорих, само сведох поглед. Никога преди Гарет не бе ме виждал толкова уязвим. Виждах как се бори със себе си, докато се опитваше да възприеме новия ми образ, който беше в пълна противоположност с познатия му образ на делови бизнесмен. След малко отново насочи вниманието си към рисунката.

— Добре, аз нищо не знам, но има още нещо, което ти трябва да знаеш за надписа. Мисля, че в самия начин, по който е съставен шифърът, се крие някакъв символ. Две половини, които нищо не означават, докато не се съберат заедно. Това още веднъж подчертава идеята ми за наличието на ключ. Според мен астрариумът, ако Изабела изобщо го е открила, не е цялостен. Трябва да се открие и другата му половина, най-вероятно това е ключът, и едва тогава ще може да бъде активиран. Двете половини съставляват едно цяло, звучи почти като любовна история. Ето това е романтичната версия на надрусания Гарет.

Загледах се отново в йероглифите, опитвах се да изглеждам безразличен, за да прикрия удивлението си. Гарет интуитивно беше схванал необходимостта от Уаз — ключът, който можеше да активира устройството.

Чух някакъв звук зад вратата, стреснах се и набързо прибрах рисунката. Видях, че Гарет се разтревожи от проявения от мен страх. Протегнах се и сложих ръка върху рамото му.

— Не казвай на никого за йероглифите и тяхното значение, разбра ли? Това е изключително важно както за мен, така и за Изабела. Унищожи рисунката и забрави за всичко, ясно?

Той кимна тържествено.

— Освен това искам да дойдеш да живееш при мен — продължих аз, бях решил да се опитам да го убедя, докато бе лесно уязвим. — Ще остана тук само няколко седмици, но това ще ти даде шанс да се изчистиш. А и, честно казано, имам нужда от компания.

Усетих как Гарет се напрегна, когато споменах за пристрастеността му. Отново започна да се държи с присъщото за наркоманите безразличие.

— Не мога, трябва да ходя на часове, имам да репетирам, няма как да стане…

— Моля те.

— Не, Оливър, не мога. — Долових в гласа му враждебност и агресия и разбрах, че няма смисъл да споря повече с него.

— Тогава поне ми се обаждай всеки ден да знам, че си добре.

— Ще ти се обаждам.

Извади запалката от джоба на панталона си и поднесе огънчето към листа хартия, който се сгърчи и се превърна в пепел.

— Сбогом, сестро — прошепна той.

19

Същата вечер спах в леглото на Гарет, бях прекалено пиян и уморен, за да се прибера вкъщи. Той отиде при Зоуи. Свих се под старата завивка, която познавах от детството си. Зарових глава във възглавницата и заспах веднага.

Изабела седеше на покритата с чакъл алея, която знаех от детинство. Това беше улицата, която минаваше пред къщата на баща ми. Черната й коса беше разделена на път и падаше върху матовата й кожа, беше облечена в бродираната рокля, която носеше на сватбата ни. Вдигна поглед към мен, усмихна се и хвърли на цимента две малки сиви камъчета, все едно хвърляше зарчета. Когато се удариха в цимента, двете камъчета започнаха да се въртят все по-бързо и по-бързо, като магнити, които се въртят един около друг.

Събудих се и не можах да разбера къде се намирам. Наклонените стени на тъмната стая ми изглеждаха напълно непознати. Загледах се в тавана, покрит с блестящи звезди и планети. Докато ги наблюдавах, те сякаш се размиха и се превърнаха в пламтяща зелена примка, движеха се все по-бързо, откъснаха се от тавана и се спуснаха към мен, придобили очертанията на бягащ човек.

Събудих се, този път наистина. Бях облян в пот, обезводнен, а болката в главата блъскаше в слепоочията ми.

Беше ранно утро, когато стигнах до кооперацията, в която живеех. Заизкачвах се уморено нагоре по стълбите и в този момент се появи Радж, облечен в униформата си. Спря ме и каза:

— Оливър, тази сутрин пристигна един колет за теб. Тъй като те нямаше, позвъниха на нашия звънец и аз го занесох горе. Надявам се да ти носи добри новини.

И тръгна забързано, преди да успея да му благодаря.

Пред входната си врата намерих кутия, на която пишеше „лична въздушна пратка“. Веднага разпознах логото на компанията на Бил Андерсън, както и собствения си почерк. Астрариумът беше пристигнал, като че ли повикан от кошмара, който бях сънувал.

Поставен върху пластмасовата повърхност на кухненската маса, механизмът изглеждаше като излязъл от един съвсем различен свят. Седнах на масата и се загледах в него, почти се надявах, че зъбчатите колела са се сглобили по време на пътуването и сега астрариумът щеше да разкрие тайните си пред мен. Но уредът стоеше неподвижен.

Външният бронзов диск, на който бяха гравирани символите на петте основни планети, блестеше на светлината. На средния диск, изработен от метал подобен на сребро, бяха гравирани гръцките зодиакални знаци — близнаци, стрелец, телец, както и крокодил и ибис. Върху най-малкия диск, направен от златна сплав, бяха изписани египетски йероглифи и като че ли точно в него беше съсредоточена тайната на уреда.

Погледнах през малкия отвор в основата на централния лост, около който се въртяха зъбчатите колела. Забелязах скрити в центъра на механизма два магнита, поставени един срещу друг. Малките сиви дискове приличаха на камъчета, също като камъчетата от съня ми. Стори ми се, че очакват да бъдат задвижени и да започнат да се въртят?

Ако успеех да открия ключа, с който се активира механизмът, дали духът на Изабела щеше да намери покой? Възможно ли беше по някакъв странен, езотеричен начин нейният най-голям страх да се е сбъднал и сега душата й да се намира хваната като в капан в света между живота и смъртта? Дали ако откриех ключа Уаз, астрариумът щеше да ми разкрие каква е неговата собствена съдба? Изабела имаше план какво да прави с него, план, в който участвах и аз. Но какъв ли беше той?

Стреснах се. През тънката стена до слуха ми достигна иззвъняването на будилника на съседите. Казах си, че се държа изключително глупаво. Сънят не означаваше нищо. Въпреки това беше толкова жив, че образите от него все още ме преследваха. Трябваше да разбера как действа астрариумът и след това да намеря безопасно място, където да го скрия. Трябваше да направя това заради Изабела, заради самия себе си и ако можеше да се вярва на Хермес, заради новия и все още неукрепнал ред, който сега се създаваше в Египет. В този момент усетих с каква непосилна задача се бях захванал.

Взех телефона, позвъних на справки и помолих да ми дадат номера на Британския музей.

Саркофагът се намираше в една ниша на голямата зала. Отвсякъде беше изписан с йероглифи, описващи живота на Нектанебо II, военните му подвизи, съпругите му, дворците и богатствата му. Разказваха също така и за пътешествието му в задгробния живот, въпреки че саркофагът никога не бе изпълнил същинската си роля.

Докато обикалях около гранитния ковчег и изучавах йероглифите, съвсем ясно усещах астрариума, който бях поставил в раницата си. Спрях се, когато видях една малка врата, издълбана отстрани на саркофага. Това беше вратата, през която трябваше да преминава Бато на фараона. Какво се бе случило с Нектанебо II? Дали беше починал в някое затънтено кътче на Африка? Или животът му бе приключил като високопоставено лице в двора на друг монарх, където се е криел под чужда самоличност?

Изведнъж ужасно много ми се прииска да прокарам пръстите си по йероглифите. Струваше ми се, че ако докосна вратата, ще успея да разбера къде се намира Бато на фараона, което все още не можеше да намери покой — в Гърция, в Иран или в Египет? Ако сега извадя астрариума и го допра до саркофага, дали между двете щеше да се получи някакъв синхрон?

Огледах внимателно залата. Човекът от охраната беше застанал с гръб към мен. Протегнах бързо ръка и я прокарах по неравната повърхност на саркофага. Имах чувството, че йероглифите шепнат под пръстите ми.

— Прекрасен е, нали?

Отдръпнах бързо ръката си и се обърнах. Пред мен бе застанал един едър мъж на около петдесет години, с яркочервена коса и силен обрив по челото. Темето му беше голо, но за сметка на това имаше големи бакенбарди, които се спускаха по бузите му. Беше с дънки в цвят бордо и оранжева риза. Ярките цветове оставиха в мен усещането, че чрез тях мъжът се опитва да прикрие невзрачната си външност.

— Не се безпокойте — каза той. — Много хора го докосват, просто не могат да се въздържат. Това е натрапчива идея, подсъзнателно ние всички търсим път към задгробния живот.

Смехът му прозвуча като лай, в който долових ирония. Той протегна ръката си и аз предпазливо се здрависах с него.

— Аз съм Хю Уолингтън, а вие трябва да сте Оливър Уорнок.

— Аз съм. Благодаря ви, че отделихте време да се срещнете с мен.

— За мен е удоволствие. Освен това се чувствам поласкан, че ме потърсихте. Не са много хората, които ме търсят. Специализирал съм се в една доста тясна област на египтологията.

Той ме огледа с преценяващ поглед и неочаквано ми се стори, че учудването му, когато му позвъних по телефона, не беше съвсем искрено. Потиснах безпокойството си, трябваше да продължа проучването си по-нататък, а Хю Уолингтън беше единственият ми шанс да го направя.

Отново насочих погледа си към саркофага.

— Кажете ми, наистина ли никой не знае къде е бил погребан Нектанебо II?

— Избягал е от Египет, напуснал е поста си, така да се каже…

— След като се е оттеглил в Мемфис…

— Знаете си урока. — Уолингтън започна да ми показва различни надписи. — Тук е написано, че фараонът е бил смятан за велик магьосник. Нектанебо II е известен с това, че е построил рекорден брой храмове и по този начин е напомнял на населението за собствения си божествен произход, а освен това е използвал мистицизма и религията за политическата си пропаганда. От наша гледна точка това е доста ирационално, особено в контекста на съвременната политическа обстановка…

— Не съм много убеден в това. И днес кралят на Саудитска Арабия често се съветва с астролози, когато му предстои да вземе някое политическо решение.

— Така е наистина. Вие познавате ли краля?

— Не го познавам лично, но съм работил на някои от нефтените му находища.

— А аз познавам цялото семейство. Работих за един от далечните роднини на краля, принц Маджид. Наистина интересен човек, отнася се малко сурово към поданиците си, но в онзи край на света така стоят нещата.

Уолингтън се усмихна, очевидно му доставяше удоволствие да говори по този въпрос. Оставих го да приказва, колкото по-малко говорех аз, толкова по-добре.

— В продължение на много години — продължи той — бях личен куратор на принц Маджид. Беше събрал изключително богата колекция от антични предмети, някои от тях с голяма религиозна и мистична стойност. О, да, обичам Близкия изток. Бях изпратен там през петдесетте години, когато все още бях в армията. В онзи пейзаж и начин на живот не могат да оцелеят хора с преструвки. Но вие сигурно също сте се сблъсквали с това във вашия бизнес.

— Напротив, в петролния бизнес има много преструвки.

Двамата се засмяхме и без да се усетя, започнах да изпитвам топли чувства към този човек, към ентусиазма му, към любовта, която и двамата изпитвахме към трудния, нервен и отчаян живот в Египет. Неговата любов към страната бе поставена на прагматична основа и това много ми допадна, особено в сравнение с фантастичните интерпретации на Хермес Хемиедес относно египетската религия. Хареса ми и това, че е бивш военен. Струваше ми се, че е човек, здраво стъпил на земята.

— Предизвикателството се състои в това да се опиташ да възприемеш културния манталитет на древните египтяни — продължи Уолингтън, — което е направо невъзможно за англосаксонец, живеещ в съвременна демократична страна, изповядваща юдейско-християнска религия. Но ако успееш да си представиш какво означава безпрекословно да вярваш в магии и редовно да разговаряш с цял куп божества, които трябва да умилостивяваш и да отгатваш какво очакват от теб, за да оцелееш, тогава картинката започва да ти се прояснява. — Той посочи един от йероглифите. — Тук е написано, че Нектанебо е издал заповед, според която е трябвало да бъде почитан като живо превъплъщение на бог Хор. Това е било мъдро политическо решение, защото по този начин е използвал мита за победата на Хор над Сет като алегория, с която е искал да покаже собственото си превъзходство над персите. Това е била брилянтна маркетингова стратегия, докато…

— Докато персите не го нападнали за втори път.

— Точно така. Нищо друго не може да разруши мита за непобедимост така успешно, както повторното нападение.

И двамата се засмяхме отново.

— Съдбата на Нектанебо II ме привлича много силно още от студентските ми години — заяви Уолингтън. — В него е събрано всичко — военна стратегия, магьосничество, духовна прозорливост и загадка, свързана с изчезването му. Когато бях млад, героите ме впечатляваха много силно, може би защото в мен самия нямаше нищо героично, бях готов на всичко, само да успея да се измъкна от крайния квартал на Лондон, в който живеех. Животът в тези квартали може да послужи като страхотна мотивация за младите хора. Може би точно заради това отидох в армията, но Луксор, този древен град на фараоните, е причината да стана египтолог. Струва ми се, че са минали векове оттогава.

Стана ми още по-симпатичен поради интелигентния начин, по който говореше. Попитах се дали мога да му се доверя.

Сякаш усетил колебанието ми, той заговори съвсем тихо:

— Чух за съпругата ви, господин Уорнок. Ние, археолозите, сме едно затворено общество. Приемете най-искрените ми съболезнования, смъртта на Изабела е огромна загуба за всички нас. Срещнахме се веднъж на една конференция. Беше прекрасна жена и изцяло отдадена на работата си. Повечето от нас са такива сухари, искам да кажа, че самите ние сме заприличали на парчета от древна керамика, станали сме твърде затворени в себе си…

Усмихнах се и отново погледнах към саркофага. Желанието ми да извадя астрариума и да го приближа до йероглифите беше станало почти непреодолимо. Обърнах се към Хю Уолингтън, бях готов да му разкажа всичко. Имах отчаяна нужда от професионалния му съвет, освен това, изглежда, че той дълбоко уважаваше Изабела. В този момент направих съдбоносен избор.

— Ако ви кажа, че нося със себе си артефакт, който най-вероятно е от времето на фараоните, бихте ли се съгласили да го погледнете и да ми кажете какво мислите за него? — попитах, без много да се замисля.

Той отстъпи стреснато назад.

— Нали знаете, че притежаването на такъв предмет е незаконно? — попита и ме изгледа изпитателно.

В същия момент се разколебах, стори ми се, че съм допуснал ужасна грешка.

— Осъзнавам само, че поемам огромен риск, като ви се доверявам — казах аз и след това добавих тихо: — Жена ми откри този артефакт точно преди да се удави.

Хю Уолингтън хвърли поглед към раницата ми.

— Моля, последвайте ме.

Минахме през една огромна зала и се отправихме към грамадната гранитна глава на Аменхотеп III. Благоговейното изражение на младия фараон бе изгубило донякъде въздействието си, защото липсваше по-голямата част от брадичката му, както и фалшивата брада, която бе знак за божествения му статут. Дали тази фалшива брада не е била строшена от ранните християни, които са нападали старите езически богове? Или може би английските моряци се бяха отнесли с неуважение към фараона, когато през деветнайсети век са пренасяли главата му с някой търговски кораб. Няма значение, сега младият фараон бе загубил част от достойнството си и трябваше завинаги да си остане така, без част от лицето си. Хю Уолингтън ме хвана за лакътя и ме поведе покрай статуята.

Точно зад нея се намираше една едва забележима врата.

Минахме през нея и атмосферата веднага се промени. Вече не се намирахме в огромните зали на музея, а като че ли вървяхме по прашните коридори на някое министерство. Това беше неофициалното лице на институцията, лабиринт, в който всеки от работещите тук историци се бе затворил в собствения си свят — гръцки, римски или келтски — хвърляше въдицата си като рибар и усърдно изучаваше всичко, до което се добереше. Докато се движехме по коридора, преминахме покрай няколко кабинета и покрай други стаи с големината на килии. През прозорците им се виждаха техните обитатели, наведени над осветените си бюра. Те категоризираха и реставрираха новите експонати, възстановяваха старите, правеха отливки на счупените и приличаха на колония от мравки, в която всеки се занимаваше със собствената си задача.

Спряхме пред боядисана в зелено врата, на която имаше месингова плочка с изписано върху нея „Х. У. Уолингтън“.

— В случай, че се питате, У е от Уинстън. Майка ми му беше страхотен почитател — отбеляза Уолингтън с усмивка, докато вадеше от джоба на ризата си ключа, завързан за верига. — Добре дошли във вътрешната част на светилището — каза той и ме покани да вляза.

Веднага ме блъсна силната миризма на химикалите, използвани при реставрация. Познавах тези миризми, защото Изабела ме бе водила в подобни лаборатории. Миришеше на киселини, които се използваха, за да разградят наслоените пластове, и на химикали, използвани при обезсоляването на предметите, открити по морското дъно. Приближих се към бюрото до прозореца и хвърлих поглед навън. След това бръкнах внимателно в раницата си и извадих оттам старателно увития пакет. Бавно разопаковах астрариума и го поставих на бюрото, където той заблестя на светлината на настолната лампа.

Уолингтън пое дълбоко въздух от изненада и след това издиша шумно.

— Невероятно! — възкликна той, взе една лупа и се наведе над механизма. — Първото нещо, което веднага привлича погледа ми, са картушите, отличителните знаци на фараоните.

Той посочи двете колони от йероглифи, оградени от елипси, които малко наподобяваха на печати. В единия от картушите се забелязваше йероглифът на кралския сокол. Уолингтън продължи да говори въодушевено:

— Ясно изразеният мотив с щраусовото перо показва, че астрариумът е принадлежал на Нектанебо II. Другият картуш, който теоретично би трябвало да принадлежи на първия му притежател, е на Рамзес III. Погледнете тук, изписаното с йероглифите се чете „Усе-маат-ре мери Аму“ и означава Ре е могъщ, обичан от Амун, Рамзес, владетел на Хелиополис. Разбира се, много често се добавят картуши, за да се придаде достоверност на фалшивите артефакти. Но два картуша са вече прекалено много. Но да насочим вниманието си към самия уред. Можем най-добре да го опишем като механична звездна карта, която има способността да направлява съдби. Въпреки че съществуването на такъв сложен уред по времето на фараоните, честно казано, ми се струва твърде невероятно. Египетската астрология е била свещена наука и се е пазела в тайна от непосветените, което означава, че това, което знаем за нея днес, са само догадки и научни предположения, направени въз основа на религиозните системи на съвременните цивилизации. За съжаление нямаме никаква друга отправна точка.

— Значи аз преценявам доколко да вярвам и доколко не — опитах да се пошегувам аз.

— На някои хора това им се удава по-лесно, отколкото на други, зависи от вътрешната ви духовна нагласа. Но не трябва да забравяме, че Нектанебо II, както и последователите му, са вярвали непоколебимо в магическите способности на фараона. Всъщност по негово време, а и следващите няколко поколения, са вярвали, че той е един от най-великите магьосници и астролози на всички времена. Разбира се, мистериозното му изчезване още повече е подхранвало този мит. Някои дори вярват, че той е жив и до ден-днешен.

Останах изненадан, че в гласа на Уолингтън не долових никаква ирония, когато изговори тези думи.

Усмихна се, сякаш искаше да ме окуражи, и продължи:

— Това е само в случай, че вярваме в безсмъртието. Невероятно е до какво не би прибягнала по-голямата част от човечеството в стремежа си за вечен живот. Между дванайсети и седемнайсети век се е развивала огромна експортна търговия с мумии. Европейците са вярвали, че ако пият някаква смес, в която има прах от мумии, ще живеят по-дълго. Тази търговия била толкова изгодна, че египтяните започнали да изнасят и труповете на не толкова отдавна починалите си сънародници. — Уолингтън се усмихна мрачно. — Дори и днес американските туристи харчат страшно много пари, за да подкупят пазачите на гробниците да ги пуснат да преспят една нощ в пирамидите. Вярват, че по този начин ще удължат живота си. Астрариумът е нещо подобно, уред, който може да контролира съдбата на човек, вероятно дори се е смятало, че може да го направи безсмъртен. Според древните египтяни такава идея не била лишена от смисъл.

Усетих определена промяна в отношението му към мен, държеше се студено и едва се опитваше да прикрие арогантността си. Започнах дори да подозирам, че до този момент бе крил истинската си същност зад фасадата на дружелюбен ексцентрик.

— И преди съм чувал да се говори за съществуването на подобен астрариум — продължи Уолингтън. — За някои от археолозите, не само за покойната ви съпруга, той се бе превърнал в нещо като Светия Граал.

Отиде до един от шкафовете, започна да рови из него и след малко извади факсимиле на някакъв документ.

— Това писмо, написано през 1799 година в Александрия, е било изпратено от Сонини де Манонкур до Наполеон. В него подробно се обяснява как въпреки че не е успял да открие „небесната кутия“ на Рамзес и Нектанебо, е открил част от изписана каменна плоча, която според него била от изключително значение за магията и религията. Както можете да видите тук, писмото е завещано на Британския музей от коптския египтолог и мистик Ахмос Хафре.

Стана ми ясно, че това е копие на същото писмо, което Изабела бе видяла преди много години в Гоа. Силно впечатлен от това, се опитах да разчета стария френски ръкопис, изписан с красиви букви, но Хю Уолингтън побърза да го прибере обратно в шкафа.

— Може ли да се вярва на Ахмос Хафре? — помъчих се въпросът ми да прозвучи колкото е възможно по-незаинтересовано.

— Репутацията му като египтолог е безукорна. Ще се въздържа да дам преценка за другите му вярвания. Но е безспорно доказано, че писмото е автентично.

— Как е попаднало в музея?

— Хафре ни завеща всичките си трудове и находки, някои от тях са доста ценни, други — не толкова. Интересното е, че е съобщил на музея точно кога могат да бъдат очаквани — замълча, за да придаде ефект на думите си и след малко продължи: — Разбирате ли, предсказал е собствената си смърт, точно до часа. Удивително!

Намръщих се, не само заради задоволството в гласа на Уолингтън, но и заради зловещата тема, по която говорехме.

Уолингтън си сложи бели памучни ръкавици и взе астрариума, за да го огледа от всички страни.

— Винаги ми е било интересно да разбера как са изработени тези фалшификати.

Гласът му ме стресна и ме върна обратно в действителността.

— Фалшификати ли?

— Да, съжалявам, но трябва да ви кажа, че това най-вероятно е фалшификат, изработен през седемнайсети век. Сигурно е бил създаден от някой алхимик като част от странната му колекция, с която е привличал клиенти. Всеки предмет, свързан с Нектанебо II, великият египетски фараон и магьосник, би предизвикал огромен интерес.

Впих поглед в него. Знаех, че ме лъже. Въпросът беше защо го прави.

— Уверявам ви, че присъствах, когато жена ми го извади от дъното на морето.

Беше ми трудно да прикрия гнева си от високомерното му държание. През стъклената преграда видях как другите музейни работници вдигнаха погледи към нас, когато чуха острия ми тон.

— Съжалявам, че трябва да ви разочаровам. Това съвсем не е евтин фалшификат. Освен това, както казах и преди, би било нелепо да се твърди, че артефакт от периода на фараоните може да бъде в такова добро състояние.

Започваше да ми говори все по-снизходително и това още повече ме убеди, че артефактът е истински. Значи и той искаше да се добере до астрариума. Но защо правеше този несполучлив опит да ме заблуди? Дали не си въобразяваше, че ако успее да ме убеди, че предметът няма никаква стойност, щях да му го оставя?

— Като геофизик мога да ви кажа, че такава добра консервация се среща рядко, но не е невъзможна — отвърнах аз. — Понякога наносите по морското дъно са толкова плътни, че кислородът не може да премине през тях. Струва ми се, че в началото механизмът е бил поставен в масло, за да се запази и така върху него се е образувал водонепропусклив слой.

— Господин Уорнок, вие се хващате като удавник за сламка — каза Уолингтън и се опита да се усмихне. — Разбирам душевното ви състояние в момента, като се има предвид обстоятелствата, при които е бил открит артефактът.

Нямаше и следа от предишното му чувство за хумор. Целта на приятелското му държание е била да ме накара да забравя предпазливостта си и да му се доверя. Сега в гласа му се долавяха остри агресивни нотки, а освен това цялото му тяло беше напрегнато, като че ли се подготвяше за бой. Застанах зад стола. В мен заработиха първичните инстинкти, жертвата се подготвяше за бягство, преди ловецът да я атакува.

— Е, щом това е най-обикновен фалшификат, тогава ще си го отнеса вкъщи.

Казах го с подчертано безразличие и се протегнах да взема астрариума. Неочаквано Уолингтън протегна ръка и ме стисна за китката. Измъкнах ръката си от неговата, но той се оказа изненадващо пъргав за човек с неговото телосложение.

— Всъщност, както ви предупредих и по-рано, трябва да се спази определена процедура дори и при фалшификатите.

Сега цялото поведение на Уолингтън се беше променило и войникът в него започна да прозира под фасадата на учения, без съмнение беше готов да упражни насилие върху мен. За момент се поддадох на страха и усетих как безпокойството ми нараства. Последва кратко сборичкване. След това той изведнъж пусна ръката ми и започна да ми говори приятелски:

— Вижте, това няма да отнеме много време. Бихте ли изчакали тук?

Усмихна ми се открито и дружелюбно. Седнах неохотно на стола. Може би започваше да ме обхваща параноя. Наблюдавах го през стъклената преграда, докато той влезе в съседния кабинет и се приближи към един от колегите си. Размениха няколко думи, след това погледнаха към мен. Погледите ни не се срещнаха, предположих, че стъклото пропускаше светлината така, че те не ме виждаха. Изглежда спореха за нещо. По-възрастният мъж се протегна към телефона, но Уолингтън сграбчи ръката му и не му позволи да вдигне слушалката.

При това движение ръкавът на ризата му се вдигна и се показа татуировката на ръката му. След това бързо дръпна ръката си и татуировката се скри от погледа ми. Макар и да не бях съвсем сигурен ми се стори, че разпознах татуировката на Ба, която много приличаше на тази на Изабела. Неочакваната прилика между двете татуировки ми подейства като гръм от ясно небе.

Чух затръшването на съседната врата и реших, че е време да действам. Прибрах астрариума в раница и излязох от кабинета. Движех се бързо, като се стараех да не привличам вниманието на околните.

Фоайето на музея беше пълно с туристи. Спрях до широкото мраморно стълбище. В другия край на залата забелязах един служител, който внимателно оглеждаше тълпата. Скрих се зад една колона. Точно в този момент вратите на асансьора се отвориха и от него излязоха петима охранители със сериозни изражения на лицата. Началникът им тихо им нареди нещо и те тръгнаха в различни посоки, като си пробиваха път през тълпата от туристи и посетители. Очевидно търсеха някого. Огледах се неспокойно наоколо. Видях близо до себе си млада жена в напреднала бременност и с малко дете на ръце, която се бореше с детската количка. Детето започна да пищи. Наведох глава, приближих се до нея и й предложих да й помогна. Без да изчакам отговора й, взех малкото момиченце, успокоих го, сложих го в количката и заедно с майка му се отправихме към изхода. Минах покрай пазачите, бутайки количката, като в същото време любезно разговарях с благодарната жена. Сигурно сме изглеждали като образец на младо, щастливо семейство. Никой не извърна глава, за да ни изгледа повторно. Но точно когато минавахме покрай информацията, чух някакъв телефон да звъни. Младото момиче зад бюрото вдигна телефона и извърна глава към мен. Събрах всичките си актьорски способности и се опитах да не й обръщам внимание. Бях само на метър от въртящата се врата, когато тя извика служителя на охраната при себе си. Мълчаливо оставих количката на майката и бързо излязох навън, като се стараех да изглеждам спокоен. Затичах се веднага щом напуснах сградата, махнах на едно такси и скочих в него.

Докато таксито завиваше зад ъгъла, видях как служителите от охраната излязоха на бегом от музея. Наведох глава и се сниших на седалката.

20

Същата нощ лежах в леглото, разкъсван между умората и страха, че ако заспя, отново ще сънувам кошмар, свързан с Изабела. Чувствах тялото си сковано от напрежение. Лежах с широко отворени очи и наблюдавах сенките по тавана. Не можех да се отпусна. Бях заключил здраво входната врата и дори я бях залостил с един шкаф, но веднага осъзнах, че това е твърде глупав опит да предотвратя вероятно нападение. Без съмнение, стига да искаше, Хю Уолингтън можеше да ме проследи до апартамента ми. Изведнъж до слуха ми достигна призрачен вой. Скочих ужасен, очаквайки да бъда споходен от някакво свръхестествено същество. Воят беше последван от ръмжене и силно мяукане — котки и котараци се гонеха по покривите. Изпитах огромно облекчение, присмях се над собствения си страх и хвърлих поглед към будилника. С изненада установих, че е пет сутринта. Станах от леглото и реших да предприема нещо, за да се разсея. Трябваше да разбера дали не мога да открия някоя следа сред бележките на Изабела, които бяха останали тук. Знаех колко задълбочени бяха изследванията й, надявах се, че може би някъде беше описала пътя, който астрариумът трябваше да измине. Не можех цял живот да го нося със себе си. Исках да се отърва от него колкото е възможно по-скоро. Протегнах се да взема една кутия с книжа, която се намираше на най-горния рафт, и в същия момент от по-долния изпадна една книга. Беше антология с английска поезия. Вдигнах я и видях надписа от вътрешната страна на корицата: На Изабела с цялата ми любов Енрико Силвио, Оксфорд, 1970 г.

От страниците изпадна една стара черно-бяла снимка. На нея се виждаха група хора, застанали пред археологически разкопки. Бяха подредени като за официална снимка, все едно бяха членове на някакъв клуб. Клекнала на първия ред се усмихваше Изабела, изглеждаше много, много млада. Беше сложила ръката си върху коляното на Амилия Линхърст, която седеше до нея. С изненада установих, че по онова време Амилия е била доста привлекателна. До нея се бе разположил дядото на Изабела, Джовани Брамбила. Познах го, защото го бях виждал на стари семейни фотографии. Беше облечен в костюм за пътуване, а на главата си носеше бродиран фес. Личеше си, че дори на осемдесет години е човек с авторитет, дълбоко хлътналите му очи гледаха строго към камерата изпод дебелите вежди. Зад него в профил беше застанал един женствен мъж с дълга коса, това беше младият Хермес Хемиедес. От едната му страна стоеше човек, който ми се стори познат, беше мъж на трийсет и няколко години, с гъста буйна коса и проницателен поглед. Беше облечен в униформата на британската армия и чертите на лицето му се открояваха съвсем ясно въпреки различната прическа — Хю Уолингтън. Значи наистина бе познавал Изабела, но не от някаква конференция. Спрях, в този момент се почувствах като воайор, който наднича в миналото на Изабела, и това чувство се затвърждаваше от това, че в момента бях заобиколен от предмети, които й бяха принадлежали. Вдигнах поглед. Стаята бе започнала да се изпълва със синкава светлина, зазоряваше се. Отново усетих неприятното чувство, че някой ме направлява, че съм част от една огромна загадка, чийто измерения ми бяха дълбоко неясни. Потреперих, обзе ме някакво лошо предчувствие. Бях успял да избегна заплахата, която ме дебнеше в Египет, или поне си мислех, че е така, но след случилото се в музея и сега, докато стоях, вперил поглед в снимката на Хю Уолингтън, усетих, че примката около врата ми отново се затяга.

На гърба на снимката пишеше:

Бехбейт ел-Хагар, 1965

Окървавена, приижда прибойна вълна

да удави обреда Невинност.

Добрите изгубват свойта увереност,

а злите кипят от страст и от сила.

Думите на стихотворението кънтяха в ушите ми. Погледнах книгата, в която беше скрита снимката. Имаше ли някаква връзка между двете? Прелистих я и открих, че цитатът е бил взет от стихотворението на Йейтс „Второто пришествие“:

Завой след завой в спирала растяща,

соколаря соколът не чува,

разпада се всичко, оста не издържа,

светът се изгубва в анархия дива.

Окървавена, приижда прибойна вълна

да удави обреда Невинност.

Добрите изгубват свойта увереност,

а злите кипят от страст и от сила.

Безспорно иде откровение ново,

безспорно настава второ пришествие.

— Второ пришествие! — едва изричам

и тозчас издуха на Мирозданието изплува образ необятен:

насред пустинята създание със тяло лъвско и глава човешка

със поглед пуст и като слънце безсърдечен

размърдва хълбоци, дорде край него

се вие ято възмутени птици на пустинята.

Отново притъмнява, сега обаче знам,

че двайсетте ни века дрямка каменна

кошмар били са зарад тази детска люлка.

Какъв ли звяр жесток, дочакал своя час,

промъква се към Витлеем да се роди?

Какви бяха разкопките, в които бе участвала тази група? Спомних си, че Хермес бе споменал нещо за Бехбейт ел-Хагар и за това, че там са били извършени важни разкопки, свързани с последните дни на фараоните. Имаше ли всичко това някаква връзка с астрариума? И защо ме беше излъгал Хю Уолингтън?

Докоснах надписа върху вътрешната страна на корицата, усетих грапавината под пръстите си и във въображението ми се роди нов сценарий. В миналото на жена ми е имало някаква тайна любовна история, за която тя никога не ми беше споменавала. Изплува сянката на мъж, за когото не знаех нищо. Всяко ново разкритие, което правех за миналото на Изабела, ме отдалечаваше все повече от нея. Всъщност колко добре я познавах? Дали не бях влюбен в един измислен образ? В някаква смесица от всичко, което исках тя да бъде, а не в това, което в действителност е била? Тази мисъл ме разтърси из основи. Трябваше да вярвам в нас, в истинността на любовта и брака ни, нищо друго не ми беше останало.

Погледнах отново името и започнах да ровя из паметта си. Енрико Силвио. Никога не го бях чувал преди. Знаех, че стихотворението на Йейтс се отнасяше до края на християнството. Когато бях дете, майка ми ме беше накарала да го науча наизуст. Но сега образите придобиваха ново значение — сфинксът бавно се разбужда в очакване да настъпи краят на съществуващия свят, пустинните птици грачат и се разлитат пред немигващите очи на гиганта. Имах чувството, че тази алегория напълно съответства на моя разпадащ се свят.

Огледах стаята, опитвах се да събера мислите си. Изабела имаше стар тефтер, в който бе записвала всякакви адреси. Сигурно беше някъде тук. Няколко пъти претърсих стаята. Най-накрая погледът ми попадна на няколко стари дамски чанти, които висяха на закачалката зад вратата. Прегледах съдържанието им много внимателно. Най-после късметът ми проработи. Беше в обшитата с мъниста чанта, която Изабела носеше, когато бяхме гаджета. Знаех, че имаше тази чанта още от студентските си години. По скъсаната й копринена подплата имаше петна от парфюм и червило, вътре открих трохи от нещо, което предположих, че може да е хашиш. Обърнах чантата с хастара навън. Намерих тефтера, скрит под подплатата. Отворих го, познах почерка й и сърцето ми се разтуптя, беше малко променен в сравнение с почерка, който познавах. Седнах и внимателно запрелиствах страниците, докато стигнах до буквата „С“. Интуицията ми подсказваше, че трябва да проследя тази нишка. Ето го, беше написано „ЕС“ и след него следваше телефонен номер в Оксфорд.

Съзнавах, че шансовете ми не са особено големи, номерът беше отпреди повече от пет години, но все пак си струваше да опитам. Погледнах часовника си, беше станало почти девет и сега цялата стая беше обляна в слънчева светлина. Вдигнах слушалката на телефона и набрах номера. Последва дълго звънене. Тъкмо щях да се откажа, когато чух женски глас, беше на възрастна жена и имаше чужд акцент. Тя доста неучтиво ми съобщи, че в момента Енрико е в болницата, но ще се прибере по-късно през деня.

Оставих телефона и адреса си и я помолих да му каже, че го е търсил вдовецът на Изабела Брамбила. Вдовец. Прозвуча ми сякаш тази дума се отнасяше до трагедия, споходила някой друг. Стори ми се, че усетих напрежение в гласа на жената, когато чу името на Изабела, но може и да съм си го въобразил.

Затворих телефона. Искаше ми се да избягам от всичко, което ми напомняше за брака ми, от тесния апартамент, от Лондон и от нарастващото усещане, че някой ме наблюдава.

Чух шум откъм площадката пред апартамента ми. Замръзнах, очаквайки всеки момент някой да започне да блъска по вратата ми. Започнах да си мисля колко време ще ми е необходимо, за да грабна астрариума и да се покатеря по покрива на сградата. След миг чух как стъпките продължиха към долния етаж и входната врата се затръшна. Някой от съседите ми отиваше на работа. След сблъсъка ми с Хю Уолингтън бях напълно убеден в автентичността и изключителната стойност на астрариума. Без съмнение Уолингтън беше проявил нездрав интерес към него и бе разиграл пред мен странна сценка, като твърдеше, че е фалшификат. Усещах, че нямаше да се поколебае да употреби насилие, и това силно ме тревожеше. Никой не знаеше какво можеше да предприеме в следващия момент. Трябваше да се махна от Лондон, трябваше да преосмисля ситуацията и да реша какво да правя нататък. Основният въпрос, който стоеше сега пред мен, беше дали поради невнимание не бях въвлякъл Гарет в тази опасна игра, която можеше да има фатален край.

Звънът на телефона ме стресна.

— Ало.

— Здрасти, Оливър. Гарет се обажда… просто ти звъня, както се разбрахме.

Гласът на брат ми издаваше, че е напълно изтощен, но изпитах облекчение, когато го чух.

— Как си? — попитах аз, като се опитах да скрия тревогата си. — Вкъщи ли си?

— Да. Как се прибра до „Уест Хампстед“?

— Без проблеми. Слушай ме внимателно, Гарет, забеляза ли нещо необичайно, някой да те следи или нещо подобно?

Отново се опитах да говоря спокойно и разумно, макар че започвах да се питам дали не ме обхваща параноя.

— Не, само обичайните хора. Защо, да не би да си наел частен детектив да ме следи? — пошегува се той.

Не ми стана смешно.

— Просто се пази, разбра ли?

— Да, хер командант.

— И се грижи за себе си.

Разбра, че имах предвид наркотиците.

— Обещах ти, че ще го направя.

Започна да ми говори сърдито и враждебно. Трябваше да се постарая отново да спечеля доверието му.

— По-късно днес ще си замина да видя татко. Да му предам ли нещо?

— Кажи му, че още не съм умрял. Дано да спре да ме следи и да ми натяква.

Последва изщракване и сигнал свободно. Гарет беше затворил телефона, но генетичната връзка между нас не беше прекъсната, потрепваше като леко подръпната струна.

Тази сутрин, когато напуснах кооперацията, минах по малката задна уличка и се отправих към спирката на метрото. Прецених, че ще ми е по-лесно да се отърва от преследвачите си, ако се скрия в тълпата на гара „Кингс Крос“ и взема влак на север. След като се слях с хората, които рано сутрин идваха на работа в Лондон, се качих на влака до селото, в което живееше баща ми. Астрариумът беше внимателно прибран в раницата ми.

Гарата беше точно такава, каквато я помнех, боядисаният надпис висеше над перона, а в двата му края имаше дървени кашпи с рози. Тази позната гледка веднага ми подейства благотворно. Забелязах и две нови придобивки. Точно до гишето за продажба на билети дискретно беше поставен автомат за продажба на шоколади, а до тоалетните имаше чисто нова телефонна кабина. Началникът на гарата, господин Уилкот, когото познавах откакто се помня, стоеше в края на перона. Беше висок, приведен мъж, който слабо накуцваше от раната, получена през Втората световна война. Историята за раняването му бяхме слушали неведнъж още когато бяхме ученици. Той наду свирката, за да даде знак на влака да отпътува, и след това, накуцвайки, се отправи към мен.

— Това ти ли си, Оливър?

— Същият, господин Уилкот.

— Съжалявам за жена ти, момче. Срещал съм я само веднъж, но си спомням, че беше прекрасно момиче.

Познатият глас ме върна назад към безгрижните времена и застиналия пейзаж на детството ми. Докато го слушах как ми говореше за най-различни незначителни неща със северняшкия си акцент, изведнъж осъзнах колко много ми е липсвал животът на село, където всеки те приема такъв какъвто си и не задава много въпроси.

— Татко ли ви каза? — попитах аз.

— Да, много беше разстроен, нали се сещаш? Ще се радва да те види. Дълго ли ще останеш?

— Боя се, че само една вечер.

— Как може така. Баща ти се чувства толкова самотен, откакто майка ти си отиде. Остани по-дълго, сигурно ще ти е приятно да видиш някои позабравени физиономии.

— Много би ми се искало, но нямам време.

— В такъв случай ще те изпратя утре. С влака в 10:45 ли си заминаваш?

— Точно така.

Слязох по стълбите и поех по улицата, бях преметнал раницата си през рамо. Имах намерението да стигна до къщата на баща ми, като прекося цялото село, както правех преди десетилетия, когато отивах и се връщах от училище. Но в този момент не ми се искаше да срещам когото и да било, затова реших да мина през полето и така да стигна направо до редицата от залепени една за друга къщи. В една от тях живееше баща ми, а и аз самият бях живял в нея до осемнайсетата си година, когато отидох да уча в университета. Майка ми беше починала преди пет години и сега ми мина през ума, че последния път, когато дойдох тук, беше за нейното погребение. Все още ми беше трудно да повярвам, че няма да я заваря да ме чака заедно с баща ми на входа на малката тухлена къща.

Поляната беше изпъстрена с жълтурчета и маргаритки, чиито нежни стебълца се превиваха от поривите на вятъра. Носеше се лек дъх на оборски тор и мокър торф. Когато бях дете, идвах тук, за да мечтая. Гледах небето и си представях, че всеки облак е магическо килимче, на което можех да се кача и да избягам към екзотични места, непознати пейзажи и нови лица. Спрях, поех дълбоко въздух, бях силно изкушен да легна на земята с надеждата, че ще върна времето назад и когато се изправя, отново ще бъда тийнейджър. Чист и невинен. Вместо това преметнах през рамо раницата с астрариума и продължих да вървя.

Баща ми стоеше пред вратата на малката къща и ме чакаше. Едно време беше висок, едър мъж, а сега като старо дърво се беше превил под тежестта на годините. Изненадах се, като видях колко е остарял, и инстинктивно се заоглеждах да зърна някъде около него дребната, крехка фигура на майка ми.

Къщата беше част от миньорски жилищен квартал, построен през двайсетте години. Покрай тесните улички бяха построени малки тухлени къщи, залепени една за друга. Железопътната линия минаваше точно зад тях, а покрай нея бяха малките градинки, които принадлежаха на всяка една от къщите. В градината на баща ми растяха тиквички, домати, ягоди, тук-там се виждаше някой розов храст. За него тази малка територия беше източник на гордост и радост. Всяка неделя, веднага щом се върнехме от черква, той отиваше в градината и прекарваше там с часове. Ние, синовете му, не бяхме допускани до това място. Дори и сега, когато погледнах нататък, почувствах обида.

Къщата се състоеше от две спални на горния етаж, на долния имаше дневна с камина и кухня. Тоалетната беше на двора и до нея водеше бетонна пътека. Нямаше баня и единственото място, където човек можеше да се измие, беше умивалникът в кухнята. Когато бях дете, всяка неделна вечер се къпехме в тенекиеното корито, което поставяхме пред огъня. Първо татко, после мама, след нея аз и накрая идваше ред на Гарет. Седнал от другата страна на камината, наблюдавах как баща ми се къпе. Слабият му гръб бе покрит със синкавочерен прах, срамните му части тайнствено се криеха в сянката, докато той внимателно се наместваше в тясното корито. Един от най-ранните ми спомени е свързан с това негово прераждане, с преобразяването му от чернолик циклоп с миньорска лампа на челото в най-обикновен простосмъртен. Тогава сигурно съм бил на около година, но си спомням как това едновременно ме възхити и ужаси. Аз също исках да порасна и да сляза под земята, но се страхувах, че тя ще ме отрови.

В началото на хиляда деветстотин и шейсета година, когато приключи първата ми успешна година като консултант, предложих да дам пари, за да разширим къщата, като построим баня. Баща ми направо побесня.

— Няма да приема подаяние от собствения си син — беше казал тогава на майка ми.

Измина цяла година, преди отново да ми проговори. Но такъв си е баща ми, горд и суров като природата наоколо.

— Мислех, че ще пристигнеш с някоя от модерните си коли — викна ми той откъм вратата.

Забелязах, че стиска бастун, а големите синкави кокалчета на ръцете му приличаха на възли. Освен това беше облечен с женска жилетка, най-горното перлено копче беше плътно закопчано, а бледорозовата вълна беше добре опъната върху потника му. Не посмях да го попитам откъде я е взел.

— Дойдох с влака — отвърнах аз. — Колата все още е в гаража, откакто съм се прибрал, не ми е останало време да отида да я взема.

Баща ми впери поглед в мен, хлътналите му очи ме огледаха внимателно. Кожата под скулите му беше хлътнала, бръчките му говореха както за възрастта му, така и за многобройните му разочарования. Днес обаче очите му бяха изпълнени с обич.

— Изпих чая си преди повече от час — каза той, — но мога отново да сложа чайника.

— Би било чудесно.

Двамата влязохме в къщата, без да се ръкуваме.

По-късно същата вечер седяхме в дневната и гледахме по малкия черно-бял телевизор епизод от „Шоуто на Бени Хил“. Това беше едно от малкото неща, които наистина доставяха удоволствие на баща ми. Бях купил този телевизор преди пет години като подарък на родителите ми за Коледа, най-вече за да има с какво да се забавлява майка ми, която беше болна. Мълчанието беше оглушително. Винаги съм си мислел, че това бе една от причините, поради която се ожених за Изабела, гласът й неспирно ромонеше като поточе, докато аз упорито мълчах. Бяха минали четири часа от пристигането ми, а баща ми все още не беше казал нито дума за смъртта й. Бяхме разговаряли за здравето на Гарет, за времето, за последните спорове на миньорските профсъюзи с управляващите, за Харолд Уилсън, за Инок Пауъл, за все по-лошото обслужване по влаковете, за идеално поддържаната градинка на баща ми. Въртяхме се около темата за жена ми, както гаргите се въртят над току-що изораната нива.

„Шоуто на Бени Хил“ свърши със сцена, в която един дебел комик подгони една приятно закръглена блондинка. Баща ми стана и веднага изгаси телевизора, защото вярваше, че се изхабява от много работа. Докато се връщаше към креслото си, спря и отвори едно чекмедже на бюфета, в което винаги държеше кутия с лимонови резанки. Отвори кутията шумно и ми предложи да си взема.

— Кажи ми как е в действителност Гарет — започна той.

— Оцелява някак си.

— И това е нещо. Какво става с групата му?

— Бях на техен концерт. Наистина ги бива, татко. Нямаше да го познаеш, ако го беше видял. Поканих го да дойде да живее при мен, но той отказа. Но обеща да ми се обажда всеки ден. Вярвам, че ще се оправи, просто сега минава през труден период.

Настъпи мълчание, предполагам, че баща ми се опитваше да си представи ситуацията. После неочаквано заяви:

— Никога не съм го казвал преди, но съм ти благодарен, че се грижиш за него. Той винаги е бил син на майка си, нали се роди толкова късно. Едва сега разбирам това. Трудно ми е да разговарям с него, не както с теб.

Усмихнах се вътрешно, очевидно представата на баща ми за нивото на общуване между нас беше съвсем различна от моята.

— Но той е близък с теб — продължи баща ми. — Ти ще се погрижиш за него, когато… нали знаеш…

— Няма за какво да се безпокоиш, татко.

— В случай, че се чудиш, да ти кажа, че тази жилетка беше на майка ти — поясни той. — Може да ти звучи смешно, но като я нося, се чувствам спокоен. Струва ми се, че все още мирише на нея.

— Не е необходимо да ми обясняваш.

— Искаше ми се да ти го кажа.

Наведе се и разрови жарта в камината, като че ли се чувстваше неудобно и отбягваше да срещне погледа ми.

— Това, което се случи, е противоестествено, синко. Изабела беше толкова млада, не трябваше да умира. Обещай ми, че няма да загубиш посоката в живота си, също като стария си баща, който дори не знае дали днес е неделя или четвъртък. Още по-лошото е, че хич не се интересува от това. Човек не трябва да живее по този начин.

Баща ми се настани в креслото си, сякаш бе говорил прекалено дълго и това го бе изтощило. Мълчах слисан. Никога не ми бе говорил по този начин, никога не го бях чувствал толкова близък и ми беше трудно да повярвам, че силният като скала мъж, когото боготворях в детството си, е станал толкова уязвим.

— Тя много те харесваше, знаеш това, нали, татко?

— Знам — въздъхна той.

Въздишката му беше тежка, като че ли в нея се съдържаше цялата неправда на света и нещо по-лошо, стори ми се, че той се бе примирил с нея. Изкашля се, за да покаже, че иска да смени темата, и продължи:

— Знаеш ли, реших да продължа това, с което майка ти се захвана малко преди да умре. Спомняш ли си, че започна да съставя фамилно дърво по ирландска линия?

— Така беше.

Чувствах се като хипнотизиран от проблясващите огнени езичета в камината, клепачите ми натежаха, бях изкарал прекалено много безсънни нощи. С мъка държах очите си отворени.

Докато седях там и слушах баща ми да говори за това-онова, си спомних за един разговор, който бях провел с Изабела преди няколко години. Беше ме видяла как работя на едно нефтено находище в Италия, в южните части на Апенините. Лицето й светеше от възбуда, каза ми, че съм истински ясновидец и че имам дарба, която прахосвам. Беше дълбоко убедена в думите си и това ме разтревожи. Дали това не бе реакция срещу сляпата вяра на майка ми, която толкова много ме смущаваше като дете, или подсъзнателно се страхувах от нещо? За Изабела това беше още един случай, в който се бях подиграл с убежденията й. Тогава защо се чудех, че се бе доверила на Гарет, а не на мен? Защо упорито отбягвах да говоря с нея за мистичните й вярвания, или защото дълбоко в себе си усещах, че притежавам някакви необикновени способности?

Баща ми отново бе потънал в дълбоко мълчание, усетих, че пак ме обхваща добре познатото ми чувство на досада, струваше ми се, че се задушавам. Обзе ме същото онова безпокойство, което като тийнейджър ме бе накарало да напусна селото. Знаех тогава, че тук не е моето място, разбирах, че и сега нещата не се бяха променили. Пожелах лека нощ на баща си, в себе си бях доволен, че си тръгвам утре сутринта.

Спах във втората спалня, това беше стаята на Гарет, след като аз се изнесох от къщи. Когато влязох вътре, имах усещането, че стаята все още очаква тринайсетгодишното момче да се завърне — там бяха старите комикси, прашните модели на самолети висяха от лампата на тавана, скаутското знаме бе закачено за полицата над камината. Между тези неща забелязах и някои останки от юношеството ми — постер на „Куин“, на нощното шкафче видях стар брой на списанието „Ролинг Стоун“. Марк Болън ме гледаше втренчено от корицата. Оставих на писалището раницата с астрариума в нея, това беше моят талисман от Египет.

Отметнах завивката и се вмъкнах в тясното легло.

21

На следващата сутрин позвъних на брат ми в квартирата. Събудих Денис, който ме информира, че през последните два дни го е виждал за не повече от няколко часа. Това никак не ми подейства успокоително.

Влакът към Лондон беше учудващо празен. Настаних се в купето втора класа и си избрах място близо до плъзгащата се врата. Бях готов при необходимост да сляза на следващата гара, но вместо това усетих, че главата ми започна да клюма и се унесох под ритъма на колелата, докато влакът препускаше през тучните зелени поля на Англия. Заспивах, след това, когато влакът пристигаше на някоя гара, се стрясках и се събуждах. Изправях се с усилие на волята, подпирах се на облегалката, твърдо решен да стоя буден и нащрек, след това, когато колелата под мен се задвижеха, отново заспивах. Техният шум ми напомняше грохота на далечното море.

Третия път, когато се събудих, видях, че срещу мен седи един мъж. В него определено имаше нещо странно, беше облечен с долнището на един анцуг и горнището на друг. Беше около четирийсетгодишен, висок, с преждевременно побеляла коса и абсолютно безизразно лице. Стори ми се, че е вперил поглед в раницата, която стисках в скута си, същата тази раница, в която носех астрариума. Докато се опитвах да преценя колко време ще ми трябва да стигна до вратата, той премести погледа си върху лицето ми, гледаше ме настойчиво и агресивно, без да мигне. Тъкмо се канех да стана, когато той се наведе и вдигна от пода белия си бастун, какъвто използват незрящите хора. Засрамих се от собствената си параноя, обърнах се към прозореца и се загледах в пробягващия пейзаж. Сърцето ми все още биеше като лудо.

След около час пристигнахме на гара „Кингс Крос“. Изненадах се, когато видях британското знаме да се вее над перона и множество плакати, отбелязващи Сребърния юбилей на кралицата. Сега ми стана ясно защо влакът беше празен. Бях забравил, че днес е седми юни. Докато успея да се добера до апартамента си, целият Лондон вече празнуваше. Движението по улиците беше спряло, а цялата задънена уличка, на която живеех, беше преобразена. Вероятно съседите ми бяха организирали уличното тържество още докато съм бил в Египет.

В центъра на улицата под един навес бе поставена дълга маса, отрупана с кейкове, сандвичи, желета и други творения на английските домакини. Встрани имаше няколко малки сергии, на които се продаваха различни сувенири — порцеланови чаши със снимка на кралското семейство върху тях, чаши за чай с чинийки, от чието дъно се усмихваше кралицата, лъжички с надпис Сребърен юбилей, ножове за масло, пощенски марки и програми за тържествата.

В единия край на улицата реге банда свиреше песен на Боб Марли, докато в другия цигулков квартет от аматьори изпълняваше произведение на Елгар. Над главите ни висяха знамена, отбелязващи двайсет и петата годишнина от възкачването на кралицата на престола, а на някои балкони бяха закачени национални флагове, които се вееха като пъстроцветно пране. Съседи, приятели и семейства се трупаха развълнувано около масите.

До бордюра бяха разположени няколко сергии, на които се продаваше храна. Карибски специалитети — пържени банани, козе месо с ориз и къри, индийска кухня — къри и самоса. На третата сергия се предлагаха английски свински наденички, мариновани яйца и змиорка в желе. Въздухът беше изпълнен с най-различни миризми — на къри, на люти картофки, на тамян, от време на време се долавяше и мирисът на прегорял карамел.

Двама растафарианци (днес името растафарианец се е превърнало в синоним на ухилен чернокож, който пуши трева, прави любов, пее и танцува) с дълги до кръста коси разговаряха дружелюбно с мъж и жена на средна възраст, облечени като лондонски перлени крал и кралица[1], чиито обшити с копчета дрехи блестяха на слънцето. Една добре закръглена брюнетка, облечена като Британия, седеше на трон със скиптър в ръка, а няколко пияни съпрузи позираха за снимка около нея. Един възрастен господин беше облякъл кучето си — дебел бял английски булдог — в специално ушит костюм в цветовете на националното знаме.

Семействата танцуваха на асфалта, едни танцуваха валс под звуците на цигулките, а други се поклащаха в ритъма на регето. Децата тичаха сред подпийналите възрастни, гонеха се и крещяха от възторг. В цялото това празненство имаше нещо прекрасно, въодушевяващо и езическо, което ме накара да забравя за неприятностите си от последните два месеца. Грабнах един сандвич и с танцова стъпка започнах да си пробивам път към входната врата на кооперацията ни, която беше неузнаваема от множеството знамена и балони, закачени по фасадата й. Точно в този момент Радж ме потупа по рамото.

— Оливър, един мъж те търси. Днес идва тук два пъти. Кажи ми, приятелю, да нямаш някакви неприятности?

Обърнах се и започнах трескаво да оглеждам тълпата. Никъде не се мяркаше Хю Уолингтън, но беше трудно да огледам хората над главите на танцуващите.

— Сега тук ли е? — попитах, опитвайки се да не се поддавам на паниката.

— Не го виждам в момента, но мисля, че е тук — отвърна Радж и ме изгледа с неприкрита тревога.

Не си направих труда да му обяснявам каквото и да било. Започнах да си пробивам път между веселящите се хора и се отправих към една пуста странична уличка.

Точно в този момент усетих, че някой ме дърпа за якето. Стенли стоеше пред мен и ме гледаше сериозно. След това сложи два пръста в устата си и изсвири пронизително. Опитах се да се откъсна от него, но детето не ме пускаше. В това време откъм другата страна на улицата дотича Алфред, следван от един слаб възрастен мъж, който приличаше на човек от някоя средиземноморска държава.

Стенли ме държеше здраво за ръката, присви очи и каза с обвинение в гласа:

— Този господин е италианец. Тебе търси. Сигурно защото знае, че си убил Изи.

И още по-силно стисна ръкава на якето ми. Клекнах, така че да мога да погледна осемгодишното момче право в очите.

— Стенли, Изабела загина в един трагичен инцидент… — започнах аз, но бях прекъснат, защото някой постави ръката си върху рамото ми.

— Господин Уорнок?

Непознатият мъж стоеше пред мен и малко несръчно протягаше ръка да се ръкуваме, за изненада на близнаците, които очевидно очакваха да бъда арестуван. Мъжът имаше масивна челюст и плътни устни. Предположих, че е към шейсетте, но кожата му имаше нездрав сивкав цвят, а когато го погледнах по-отблизо, забелязах, че лицето му е покрито с множество ситни бръчки, като че ли наскоро е преживял някаква голяма трагедия.

— Аз съм професор Енрико Силвио — представи се той със силен италиански акцент. — Бях преподавател на съпругата ви в „Лейди Маргарет Хол“ в Оксфорд.

Затворих плътно прозореца и звукът на барабаните и китарите, който идваше отвън, понамаля. Професор Силвио оглеждаше всекидневната, сякаш искаше да извлече от мебелите и снимките около нас информация за брака ни. Усети погледа ми и се извърна към мен.

— Много мило от ваша страна, че ме поканихте в апартамента си, господин Уорнок. Съжалявам, че ви стреснах.

— Аз ви потърсих пръв — отговорих предпазливо.

Бях решил да не допусна още веднъж грешката, която бях направил с Хю Уолингтън. Но лицето на професора ми се стори толкова честно и открито, а и той самият беше толкова слаб и немощен, че ми се стори безопасно да го поканя горе, за да си поговорим.

— И ето ме тук, при вас. — Широкото му лице светеше от удоволствие.

— Освен това, ако имахте намерение да ме нападнете или да ме ограбите, щяхте да сте го направили досега — добавих аз бързо.

— Да ви нападам ли? Че защо да ви нападам? Вероятно имате много врагове?

— Напоследък наистина е така — отговорих с горчивина в гласа. — Затова се опитах да избягам от вас. Съжалявам, ако съм ви обидил. Не знаех какви са намеренията ви. Аз работя в петролната индустрия. Светът на Изабела ми е твърде чужд и озадачаващ.

— Мога да си представя — въздъхна Силвио и отново си пролича колко немощен е всъщност. — Винаги съм се питал за какъв ли човек би се омъжила Изабела.

Отиде до една странична масичка и взе снимката й, поставена в рамка.

— Предполагах, че може да се омъжи за човек на изкуството или за някой с леви революционни идеи, но не и за бизнесмен. Сигурен съм, че търсеше мъж, последователен в идеите си — каза той и остави снимката на масата.

— Изглежда сте я познавали добре — отбелязах аз.

Стори ми се, че тази моя забележка го притесни. Започна неспокойно да се движи из стаята.

— Умирам, господин Уорнок — започна той, след което замълча за миг, а после продължи, все едно се изповядваше: — Една от положителните страни на това да се изправиш пред смъртта е, че започваш да осъзнаваш колко кратък е животът. Нямам време за любезности и заобикалки. На прага на смъртта съм и затова трябва да говоря директно.

— С Изабела сте имали връзка, така ли?

Беше просто предположение, затова се изненадах, че тази мисъл силно ме ядоса.

По бузата му бързо премина тик. За момент Силвио замълча, по погледа му разбрах, че е обзет от спомени.

— Да, имахме връзка, но това съвсем не беше обикновена любовна история. — Зарови глава в ръцете си, след това прокара пръсти през косата си, с обичайния жест на красив и суетен мъж. — Трябва да ви призная, че не се гордея с онова, което съм правил през този период от живота си. Бях амбициозен, но прекалено дълго време извличах дивиденти от оригиналността на дисертацията ми, която ме направи известен. Изабела, дори и на онази възраст, се отличаваше с нестандартното си мислене. Произходът й позволяваше да гледа на археологията от един нов и необичаен начин. За нея археологията беше жив предмет, тя просто беше в кръвта й. Дойде при мен и ми разказа историята на този необикновен уред, който искаше да бъде в основата на докторската й работа. Тя ми се довери, но аз я предадох. Но, вярвайте ми, въпреки това я обичах много.

Замълча отново, сякаш изчакваше да му дам разрешение да продължи. Махнах с ръка. Този жест на помирение трябваше да изрази чувство, каквото всъщност не изпитвах.

— Какво знаете за „уреда“ и за докторската работа над която работеше?

Погледнах го безизразно, не исках чрез погледа си да издам каквото и да е. Той обаче не се нуждаеше от окуражаване.

— Казах на Изабела, че тезата на дисертацията й звучи твърде неправдоподобно и че ако продължи да се занимава с нея, рискува колегите й да не я приемат сериозно. Искрено исках да я предпазя, но не бях напълно честен с нея — въздъхна той. — Доста години преди това аз самият бях попаднал на данни, които недвусмислено сочеха съществуването на астрариума. Докато провеждах проучванията си в Лувъра, попаднах на един малък каменен наос — това е нещо като кутия, в която се съхраняват свещени предмети. Той беше от времето на Тринайсетата династия и е бил открит в Хиераконполис. По него бяха изписани йероглифи, които все още никой не беше превел. При превода стана ясно, че това е молитва към Изида, в която се искаше богинята да благослови „небесната кутия“, която щеше да бъде дадена на Нектанебо II. Тази „небесна кутия“ можеше да предопредели съдбата на човек и да мести планини. Освен това в надписа върху наоса се споменаваше предсказанието на „небесната кутия“ относно деня на смъртта на Нектанебо. Нямаме представа какво е направил той в отговор на това предсказание, дали не се е опитал да унищожи астрариума? Или е използвал предсказанието така, че да извлече от него максимална полза за себе си? Според мен предметът, който Изабела търсеше, беше именно споменатата „небесна кутия“.

Поех дълбоко въздух, това беше още едно доказателство за силата на астрариума.

— Твърде възможно е — отговорих предпазливо, като се опитвах да прикрия чувствата си.

Исках да накарам Силвио да продължи да говори, без аз самият да разкрия прекалено много.

— В проучванията си Изабела бе достигнала до извода, че астрариумът често е бил наричан „небесна кутия“. Макар че не мога да разбера защо, тя твърдеше, че е от времето на Птолемеите, когато в действителност той е бил много по-древен.

— Може и да ви е казала така, но вярвайте ми, Изабела беше напълно наясно колко древен можеше да се окаже астрариумът. Точно по онова време започнаха да й се присънват първите кошмари.

Спомних си разказа на Сесилия как Изабела е била въвлечена в странните експерименти на Джовани.

— Вие знаехте ли за тези кошмари?

— Знаех и не мога да ви опиша колко много намразих дядо й, когото всъщност никога не съм познавал. Там е скрита някаква тъмна тайна.

Отпуснах се на стола, бях смазан от мисълта, че Изабела отново не ми се беше доверила и че чуждите хора знаеха за нея много повече от мен.

Професор Силвио въздъхна.

— Първо направих Изабела своя асистентка, а след това я прелъстих. В началото бях пресметнал всичко, но после за мой най-голям ужас се влюбих в нея. Казвам ви съвсем откровено, че това не влизаше в сметките ми…

— Присвоили сте трудовете й и сте ги публикували от свое име, така ли? — прекъснах го аз.

Не исках да слушам за любовната им връзка. Неговата изповед навлизаше в миналото на Изабела, което тя бе предпочела да запази в тайна. Бях длъжен да уважавам решението й, независимо от чувствата ми.

Но той не се оставяше лесно да бъде отклонен от темата.

— По едно време дори си мислех да напусна жена си — продължи професорът.

Изглежда бях обречен да изслушам докрай изповедта на Силвио. Станах и си налях малко уиски. Той ми разказваше за една по-млада, изпълнена с гняв Изабела, каквато аз определено не познавах, макар че от време на време бях забелязвал такива черти в съпругата си. Силвио продължи:

— Тя въплъщаваше в себе си всичко, към което и аз навремето се бях стремил — беше талантлива, дисциплинирана, не отдаваше особено внимание на професионалните догми и на академичния протокол. Бях с нея и така нарушавах всички правила, които ме бяха спъвали до този момент.

— И присвоихте трудовете й? — повторих упорито аз. Исках поне да си признае за предателството си спрямо Изабела.

— Тя беше млада жена и при това чужденка. Според мен академичната общност нямаше да я приеме сериозно. Поне това беше извинението ми за пред самия мен. Не си присвоих всичко, само някои неща оттук-оттам. Но тя никога не ми го прости.

— Затова ли сте дошли тук, за да получите опрощение? И това е изповедта на един умиращ човек, така ли?

— Не, трябва да го видя със собствените си очи, трябва със сигурност да знам, че съществува.

— Какво да видите? — правех се на глупак, нямах никакво намерение да му покажа астрариума.

— Моля ви, не бъдете толкова потаен, господин Уорнок — усмихна се Силвио снизходително. — Преди два дни ми се обадиха от Британския музей. След известно пререкание обясних на господин Уолингтън, че не мога да му помогна в разследването му. Мога да се закълна, че на следващия ден колата ми беше следена. Някои от съюзниците на Уолингтън са твърде противни личности. В продължение на няколко години той е работил за принц Маджид, един много неприятен човек с вкус към изтезанията, който за съжаление проявява силно увлечение към древните артефакти, особено към тези, за които се смята, че имат окултна стойност. Нека ви го обясня по друг начин — Маджид е изключително амбициозен, той вярва в огромната сила на устройството и няма да се спре пред нищо, за да се сдобие с него. Предполагам, че астрариумът е у вас. И ако това наистина е така, то тогава имате пълното основание да вярвате, че сте си създали могъщи и опасни врагове. Позволете ми да ви помогна.

Все още нямах никакво желание да споделя с него каквото и да било, въпреки това, без да се усетя, попитах:

— Как?

— Знаете, че липсва другата половина на астрариума, предметът, който може да му вдъхне живот. Може би, ако ви го покажа, най-после ще се убедите в искреността на намеренията ми.

Той бръкна в джоба на сакото си и извади от там предмет, дълъг около десет сантиметра, внимателно увит в хартия. Разви я и отвътре се показа нещо, което приличаше на вилица с дълга метална дръжка. Силно наподобяваше на камертон. В единия край имаше два дълги зъба, а на другия беше гравирано някакво животно. Внимателно огледах животното. Представляваше сокол с човешко лице. Това беше миниатюрна глава на фараон.

— Това е ключът Уаз — заяви професорът, докато ме наблюдаваше внимателно. — Но портретът не е на Нектанебо II, това е Рамзес III. Той е един от многото фараони, свързани с библейското извеждане на евреите от Египет. Виждате, че върху него са гравирани два картуша, на Рамзес и този на Нектанебо, който се намира под него.

С мъка сдържах вълнението си. Сега вече всички археологически доказателства си дойдоха на мястото и оформиха цялостната история на астрариума. Обзе ме непреодолимо желание да грабна ключа от ръката на професора. Силвио като че ли долови бурята от чувства, която бушуваше в мен, и леко се отдръпна назад.

— Оливър, изключително важно е да разбереш какво е истинското значение на ключа. Соколът на върха символизира Бато на фараона, това е душата птица. Разбираш ли, Оливър, астрариумът е бил създаден не само за да предпазва фараона, докато е жив, но и да се грижи за духа му в отвъдния живот.

Попитах се дали той щеше да се погрижи и за Бато на Изабела. След това се изненадах, че подобна мисъл ми мина през главата.

— Как го намерихте? — попитах професора и взех ключа в ръката си.

— Откраднах го — каза просто той.

Това признание толкова ме изненада, че за малко да изпусна ключа.

— Откраднахте го? — Въпросът ми прозвуча като ехо.

— От една моя колежка археоложка, англичанка, която един семестър преподаваше в същия колеж, в който преподавах и аз. Изабела изпитваше дълбоко възхищение към нея. — Силвио наведе глава, сякаш очакваше да го ударя.

— Амилия Линхърст ли имате предвид?

— Не се гордея с постъпката си — въздъхна той и по лицето му си личеше, че наистина се срамува.

Но човек не може да оправдае болните си амбиции само с това, че е бил млад. Ако беше сметнал, че е необходимо, без съмнение е щял да унищожи и Изабела, а това беше непростимо.

— А как е попаднал ключът в Амилия?

— Преди много години, по време на едни разкопки. Тя никога не оповести публично за находката си.

— По времето на разкопките в Бехбейт ел-Хагар ли се случи? — попитах аз, спомняйки си груповата фотография, скрита в антологията на Изабела, на която се виждаше и младата Амилия.

Професорът кимна, явно въпросът ми го бе впечатлил.

— Мозайката най-после започна да се подрежда, господин Уорнок.

— Но защо точно там?

— Бехбейт ел-Хагар е родното място на Нектанебо II, това също е къс от мозайката.

— Изабела знаеше ли, че ключът е във вас?

Силвио ме изгледа, лицето му бе съвсем пребледняло.

— Това е най-ужасното нещо, което съм правил някога през живота си. Случи се, след като тя ме напусна. Смятах, че ако й дам ключа, ще я подкупя да се върне отново при мен, но по това време вече ви бе срещнала. — Замълча за миг и след това продължи: — Чувството ми за вина ме доведе при вас. Астрариумът е нищо без ключа. Трябваше да го дам на нея.

Отпусна се на един стол и зарови лице в ръцете си, кожата на главата му проблясваше под оредялата му коса. Изглеждаше напълно съкрушен и за момент дори изпитах известно съжаление към него. Истината е, че имах нужда от него сега, дори и да не ми бе дал ключа. Бях стигнал до изключително важен момент в разследването и той държеше ключа, съвсем буквално, към следващите ми действия. Не виждах друг начин, по който можех да го накарам да ми го остави. Протегнах се и взех раницата.

— Прекрасно! Такава поразителна изработка. Не мога да се осмеля дори да го докосна. Съзнавате ли какво означава това за трите най-големи религии по света? Най-вероятно преди хиляди години този инструмент се е намирал в ръцете на Моисей, а той е пророк както за юдеите, така и за християните и мюсюлманите. Инструментът е бил използван по време на едно от най-значимите събития в библейската история — разделянето на водите на Червено море. Съществуването му е истинско чудо, дори не мога да повярвам, че го виждам с очите си.

По лицето на професор Силвио беше изписан същият религиозен екстаз, който като дете бях наблюдавал по лицето на майка ми. Това беше сляпото отдаване на вярващия, просветлението, което откриваше в духовния свят, и то винаги ме караше да се чувствам неловко.

— Не можем със сигурност да твърдим това. — Въпреки собственото ми вълнение бях твърдо решен да не се поддавам на еуфория.

Силвио леко прокара ръката си по повърхността на механизма.

— Никога не съм си представял, че ще доживея да го видя — каза той и се наведе над него. — Виждате ли тези три диска?

Кимнах, усетих, че гърлото ми се стяга от напрежението на очакването. Астрариумът беше започнал да ми въздейства, а сега, когато ключът беше тук и механизъм можеше да бъде активиран, въздействието му върху мен беше още по-голямо.

Професорът прокара треперещите си пръсти по краищата на зъбчатите колела.

— Тези дискове са служили за определяне на орбитите не само на слънцето и луната, но и на всичките пет планети, познати по онова време — Марс, Меркурий, Венера, Юпитер и Сатурн. Тези изчисления са били необходими, за да се определят най-благоприятните дни за религиозни тържества, както и за други магически цели. С това астрариумът се превръща във военен инструмент. Възможно е тези изчисления да са били правени от митичния маг Хермес Трисмегист (три пъти велик), който, ако може да се вярва на някои документи, е бил велик лекар и съвременник на Моисей. Тези символи тук обаче са още по-удивителни. Това е клинообразна акадска писменост, съставена по подобие на шумерската. Акадците са народ, живял преди египтяните, и са били известни с магьосничество и познанията си по астрология. Древните египтяни са заимствали много неща от тях.

Силвио погледна лоста, около който бяха подредени зъбчатите колела.

— А ето я и ключалката, това е пътят към властта.

Уазът влезе в отвора без усилие. И двамата с професора стояхме замрели в благоговение. Бях обзет едновременно от страх и въодушевление. Някаква част от мен очакваше да се сбъдне изписаното с шифъра, очаквах при активирането си астрариумът да издаде някакъв звук, да запее, както би трябвало да стане според превода на Гарет. Но не настъпи никакво движение, нито се чу някакъв звук. След това, почти без да искам, протегнах ръка към ключа.

В този миг костеливите пръсти на професора стиснаха здраво китката ми.

— Не! Не завъртайте ключа, преди да сте ме изслушали докрай.

Отдръпнах се от масата. Навън вече се бе стъмнило. Освен музиката до нас достигаха и залповете от илюминацията. Празненствата по случай Сребърния юбилей достигаха връхната си точка. Във въздуха се долавяше дъх на плодородие и изобилие. Когато бях по-млад, този мирис винаги ме караше да се чувствам неспокоен. Имах чувството, че някъде се случваше нещо ново и вълнуващо и аз трябваше на всяка цена да изляза и да го открия.

Отново хвърлих поглед към професора. Сенките под очите му бяха станали още по-дълбоки, а кожата му изглеждаше още по-сивкава, като че ли в последните няколко часа бе остарял още повече.

— Имам рак на стомаха — каза той — в напреднал стадий. Остават ми още два-три месеца живот, никой не знае колко точно. Странно, древните са вярвали, че всички емоции са съсредоточени в стомаха. Може би са били прави, може би умирам, защото съм потискал емоциите си толкова дълго време.

— Да говорим с факти, професоре — отвърнах хладно, не се поддадох на явната му молба за състрадание. — Обяснете ми така, че аз като геофизик да мога да го разбера.

— Фактите ли? И вие, както и другите англичани, можете да накарате всичко да изглежда съвсем суховато.

Силвио посочи трите стрелки, всяка една по-дълга от предходната, които се въртяха по трите диска като стрелки на часовник.

— Тези стрелки отмерват три различни периода от време. Това са древноегипетските еквиваленти на деня, месеца и годината. Ако правилно тълкувам нещата, сега стрелките показват датата на битката при Акциум.

— Значи астрариумът наистина е принадлежал на Клеопатра?

— От фрагменти, открити в древните магически ръкописи, намирали се някога във великата Александрийска библиотека, знаем, че по време на античността астрариумът се появява в три изключително важни момента. Първият е при създаването му, за да служи на Рамзес III. Второто му появяване е по време на Тринайсетата династия, когато жрицата на Изида, Банафрит, го намира скрит в храма на богинята в същата онази пустиня, в която Моисей и неговият народ са странствали цели четирийсет години. Тя го носи обратно в двора на фараона Нектанебо. След това астрариумът изчезва, макар че за него са изписани много ръкописи, в които подробно се описва изключителната му мощ. После идва Клеопатра, за която се говори, че го е взела със себе си на кораба по време на битката при Акциум. Погледнете тук. — Силвио отново се наведе над инструмента. — Ако завъртите ключа, ще се покажат още две по-малки стрелки. Едната е направена от злато, това е стрелката, която сочи годината на раждането, а другата е от тъмно сребро, тя сочи годината на смъртта.

— Стрелката сочи годината на смъртта? — Не можех да повярвам на ушите си.

— Ако въведете рождената си дата, уредът ще изчисли датата на смъртта ви.

Поех дълбоко въздух. Значи ето какво се бе опитвала да направи Изабела, да промени датата на собствената си смърт.

— Но това далеч не е всичко, което този инструмент може да прави. Той може да изкривява времето и така да изпълнява желания. Няма значение дали тези желания са изказани на глас, или са подсъзнателни, той може да ви донесе слава, богатство и дори самоунищожение. Той представлява много мощно оръжие, но също така е и много опасен. Защото, да си признаем с ръка на сърцето, колко хора знаят какво наистина желаят? Би могъл да се опише като фаустовски инструмент, който сам преценява собственика си.

Силвио се засмя. В смеха му се долови едновременно и страх, и респект.

Не можех да повярвам, че един уред на повече от хиляда години е можел да спаси живота на жена ми, още повече след всичките случили се след това събития. Но бях дълбоко впечатлен, въпреки скептицизма си. Възприемах го по-скоро като метафора, предмет, изпълняващ желанията, в който хиляди хора бяха вярвали в продължение на стотици години и по този начин той бе придобил изключителна мощ.

— Аз не съм религиозен, професор Силвио. Аз вярвам в теорията за Големия взрив, в еволюцията и в свободния пазар. Ясно е, че този уред е някаква загадка. Най-малкото, защото някои негови части са изработени от сплав, каквато не съм виждал никога през живота си. Освен това в сърцевината му има два изключително силни магнита. Въртящите се магнитни полета имат интересни свойства, но чак да могат да влияят на човешките съдби? Това вече е прекалено. Освен това, ако всичко, което ми казахте за този машина, е вярно, вие пръв бихте завъртели ключа, нали така ще се избавите от болестта си.

Нарочно го предизвиквах, надявах се да се хване на думите ми.

Професорът се усмихна тъжно:

— Наистина е така, но аз не се страхувам от смъртта. Аз съм вярващ католик, знам, че Господ е предначертал пътя ми и аз трябва да го следвам. Освен това предполагам, че има някаква уловка в обещанието на астрариума, нещо като жилото в опашката на скорпиона.

— Какво искате да кажете?

— Как мислите, защо ключът е бил държан отделно от механизма преди началото на битката при Акциум? Според мен Клеопатра е била напълно наясно с магическите способности на астрариума, а може и да се е страхувала от тях. Само с едно завъртане на ключа е могла да промени изхода на битката в своя полза, но не го е направила. Основаният въпрос е защо е постъпила така?

Стоях загледан в астрариума на масата, различните нюанси на метала се открояваха на меката светлина на лампата. Докато го наблюдавах, изведнъж съвсем ясно усетих, че и той ме наблюдава. Наведох се да го огледам по-внимателно и в този момент професор Силвио рязко дръпна ключа. Подаде ми го и ме изгледа строго.

— Ключът никога не трябва да бъде завъртян. Разбра ли това, Оливър?

Кимнах, макар че не бях напълно убеден. Но докато гледах изтощеното му лице на светлината на настолната лампа, ми хрумна, че действията му са продиктувани от любов, от любов към Изабела. Усетих, че му вярвам, въпреки първоначалните ми съмнения.

— Обещай ми, че ще го скриеш на сигурно място, не тук в апартамента. — Професорът стисна ръката ми. — Не подценявай Хю Уолингтън. Той има силни съюзници, поддържа близки връзки с принц Маджид и с властите в Египет. Освен това е много амбициозен. Пази се, Оливър.

[1] Традиция сред работническата класа в Лондон да се носят дрехи, обсипани с перлени копчета и така да се организират благотворителни кампании. — Б.пр. ↑

22

Взех колата си от гаража в близост до апартамента, където я бях оставил, и отидох до „Ламбет“. Усетих се, че непрекъснато поглеждам в огледалото, за да видя дали някой не ме следи. Питах се дали Уолингтън е успял да открие номера на колата ми. Ако беше разбрал, че Силвио е идвал в апартамента ми, вероятно подозираше, че ключът е у мен или поне, че съм се добрал до информацията, от която се нуждаех. Опитвах се да се убедя, че тревогите ми са в резултат на комбинация от изтощение и стрес, но докато достигна до „Ламбет“, вече треперех от нерви.

Зад гарата имаше една турска баня и зала за фитнес, които посещавах още от студентските си години. Те се намираха в малка сграда от седемнайсети век, сгушена между две големи офис здания, и първоначално са били предназначени за господа с пари и свободно време. Подозирах, че в момента това е място за по-специални срещи, но предпочитах да не обръщам внимание на хомосексуалните флиртове, които от време на време долавях през облаците от пара.

Залата за фитнес разполагаше само с най-основните уреди — две лежанки за вдигане на тежести, щанги и няколко велоергометъра. На една от стените беше закачена снимка с автограф на английския боксьор Хенри Купър. Освен това там имаше парна баня, сауна и огромно пространство с няколко басейна. Обикновено тренирах известно време, след това отивах в сауната и накрая се потапях в хладния басейн. Беше тежък режим, но бях привикнал към него. Това бе един от малкото начини да се разведря от непрекъснатото анализиране, което бе неразривна част както от личността ми, така и от професията ми.

Днес обаче причината, поради която пристигнах тук, беше съвсем различна. Напълно съзнавах, че не мога да нося астрариума със себе си още дълго, особено след като и ключът беше у мен. Разполагах със собствено шкафче в залата, което можеше да бъде открито много трудно, освен ако човек не знаеше номера му. Това беше идеалното скривалище. Изкачих се бързо по тесните стълби, бях сложил астрариума в малка чанта и го бях пъхнал под мишница. В съблекалнята имаше няколко мъже, които се преобличаха. Един огромен господин, някъде от Карибския басейн, се бършеше с кърпа, а по огромния му черен гръб блестяха капчици вода. Беше толкова дебел, че плътта му падаше на големи гънки. Двама млади таксиджии, очевидно току-що приключили с нощната смяна, си разказваха вицове за стиснати клиенти. По начина им на говорене си личеше, че са от Източен Лондон. Едно младо момче с мръсни слипове седеше в ъгъла с намусено изражение и разлистваше списание за бойни изкуства, от чиято първа страница ме гледаше Брус Лий. Никой от тях не ми обърна внимание, когато отключих вратичката на очуканото метално шкафче.

Точно в този момент влезе един слаб и мускулест млад арабин, който ни огледа агресивно, сякаш търсеше някого. Побиха ме тръпки от страх и веднага се наведох зад отворената врата на шкафчето, за да скрия лицето си. Изчаках малко, после надникнах предпазливо. За мое най-голямо облекчение арабинът, след като беше маркирал територията си, седеше спокойно на една пейка. След малко започна да се съблича. Изчаках го да остане само по бански и след това скрих астрариума навътре в шкафчето. Хвърлих отгоре един анцуг, съблякох се и се отправих към сауната.

Седнах на една от пейките, загледах се в чамовата ламперия и се замислих за изминалите няколко дни. Влагата от изпълнения с пара въздух се кондензираше по челото ми и се стичаше под формата на капки. Оставих мислите ми да се реят свободно и сред облаците пара изплува един спомен. Това се случи преди седем месеца, точно преди да отпътуваме за Египет. Същия ден Изабела беше получила някакво писмо и я заварих да седи на бюрото си, вперила поглед в изписания на арабски лист. Изглеждаше напрегната. Разтревожих се, да не би да е получила лоши новини и я попитах дали писмото е от Ашраф, с когото си пишеха редовно. Тя ми съобщи намръщено, че е получила покана за конференция от едно археологическо дружество, към което някога е принадлежала, и че е силно изненадана от това, тъй като от много години не поддържа никаква връзка с членовете му. Опитах се да разведря атмосферата и на шега попитах дали не става дума за събиране на хора с тъмни цели. За моя най-голяма изненада Изабела се ядоса и излезе от стаята. Сега си зададох въпроса дали поведението й нямаше нещо общо със снимката, направена в Бехбейт ел-Хагар. Няколко месеца след като получи тази покана, тя отиде на конференция в Луксор. Дали това не беше същата конференция, за която спомена Хю Уолингтън? Мислите ми се насочиха към египтолога и злополучната ни среща. Дали в момента ме дебнеше и проследяваше всяко мое движение? Дали нямаше да ме пресрещне, докато се прибирах към къщи? Безпокойството ми премина в страх, все по-черни сенки започнаха да изплуват в съзнанието ми. Изведнъж усетих една ръка върху рамото си. Беше намръщеният младеж, покритото му с пъпки лице се доближи до моето.

— Шефът ми каза да ти съобщя, че някакъв мъж те чака на входа, бил чужденец и не изглеждал никак дружелюбен. Той обаче не го пуснал да влезе. Нали си редовен клиент тук — заяви той важно. — Шефът каза да те предупредя да си пазиш гърба. Днес хората умират на какви ли не странни места.

Завих в улицата и видях Денис да седи на стълбите пред входа на кооперацията ми. Беше облечен в износен костюм на ситно райе, а под сакото му се подаваха ръкавите на пижама. В първия момент се почудих откъде знае адреса ми, но след това, докато паркирах пред къщата, се подготвих да разбера каква лоша новина ми носи.

— Нещо се е случило… — започнах аз, но като видях тъжното му изражение, спрях по средата на изречението.

В този миг в съзнанието ми изплуваха всички ужасни сценарии, свързани с пристрастеността на брат ми към амфетамините.

— От часове се опитваме да се свържем с теб. Не знаехме къде да те търсим. Става въпрос за Гарет.

— Да не е прекалил с наркотиците?

— Стана случайно.

— Не!

Само при мисълта, че брат ми може да умре, ми се зави свят. Денис стисна ръката ми.

— Гарет е жив, Оливър, но е в кома. В момента е в Университетската болница. Зоуи е с него…

Скочих в колата, без да го дочакам да завърши изречението си.

Когато видях Гарет да лежи абсолютно неподвижен, първият ми импулс беше да изтръгна тръбичките, свързани с тялото му, да го вдигна от леглото и да избягам с него от болницата. После да го отнеса бързо в къщата на баща ми, да го сложа в леглото му и да го завия с ушития на ръка юрган. Така като с магия щях отново да го превърна в малкото момче, на което четях книжки и предначертавах бъдещето, като му разказвах истории, изпълнени с приключения. Не можех да сторя всичко това. Гарет сам си го бе причинил, беше изтласквал живота от собственото си тяло, докато от него бе останала само една хартиена обвивка.

Наблюдавах го. Очите му се движеха под затворените клепачи, като че ли оглеждаше хоризонта на някакъв свой вътрешен свят, до който ние, останалите, нямахме достъп. Откъснах поглед от системата, закачена за китката му. Ужасът, че мога да загубя и него, се надигаше в мен като горчилка.

— Знам, че беше прекалил, а след това искаше да вземе гореща вана. Трябваше да го спра — говореше Зоуи и се поклащаше на стола до леглото на брат ми.

Погледна ме, лицето й изглеждаше съвсем слабичко, а по очите й личеше, че не е спала.

— Наложи се да разбием вратата.

Взех ръката на Гарет в своята. Беше студена. Едва забелязах, че лекарят е влязъл в стаята. Той погледна неодобрително несресаната коса на Зоуи, прекалено късата й пола и мрежестите й чорапи и се обърна към мен:

— Вие ли сте брат му? — попита той грубо.

Кимнах.

— Трябва да ви съобщя, че брат ви е в кома в продължение на повече от десет часа. Още е твърде рано, за да предположим какъв ще е изходът — заяви той и размаха болничния картон, който държеше в ръцете си. — Изследванията показват наличие на големи количества амфетамини и кокаин в кръвта му. Ефектът от тези две субстанции, както и горещината в банята, са най-вероятната причина за комата. Честно казано, според мен е цяло чудо, че не се е удавил.

От другата страна на леглото имаше монитор за сърдечна дейност, който издаваше звуци на равни интервали. Обзе ме чувство на вина, че не бях достатъчно твърд да накарам Гарет да се премести при мен, за да го наблюдавам непрекъснато. Знаех, че няма да мога да преживея загубата на още един обичан от мен човек. В този момент ми се искаше да мога да вярвам в Бог или в каквато и да е форма на задгробен живот. Ужасът заплашваше да замъгли съзнанието ми. За да се преборя с него, съсредоточих вниманието си върху външния вид на Гарет, колко млад изглеждаше без модните си атрибути и сценичния грим, също като малкото момченце, което познавах. Някой, може би медицинската сестра, беше сресал косата му на път. Гарет би се ужасил, ако можеше да види новата си прическа.

— Ще оживее ли? — попитах аз. — Мозъкът му увреден ли е?

Лекарят се поколеба.

— Твърде е рано да се каже. Но трябва да знаете, че мозъкът му е бил лишен от кислород в продължение на няколко минути, колко и ние не знаем. А колкото по-дълго остане в кома, толкова по-лоша е прогнозата. Да се надяваме, че скоро ще дойде в съзнание.

Изправих се и се надвесих заплашително над него.

— За бога, нищо ли не можете да направите?

Лекарят нервно се отдръпна назад.

— Господин Уорнок, подгответе се за възможността Гарет вече да е изпаднал в мозъчна смърт. Все още не можем да определим това.

Загледах се в брат ми, който лежеше под завивките. Не можех да повярвам на ушите си.

— Мозъчна смърт?

— Следващите дванайсет часа са критични.

Измъкнах се от потискащата атмосфера на болничната стая и застанах като замаян на входа на болницата. Наблюдавах как останалата част от света се щура насам-натам и всичко изглежда противно нормално. Дъщерите помагаха на възрастните си майки да влязат в болницата, бременните жени носеха малки сакове с принадлежностите си, необходими за престоя им в отделението, линейките спираха до страничния изход. Зоуи застана до мен. Въздъхна и запали цигара.

— Паркът „Хампстед Хийт“ е съвсем наблизо, да идем да се поразходим — предложи тя предпазливо. — Няма да се бавим много. Може да ни се отрази добре.

Кимнах вяло.

Вече беше късен следобед. Въздухът бе изпълнен с цветен прашец, а пухчетата на глухарчетата се носеха из въздуха като малки парашутчета, решени да отплават надалече. Тръгнахме от южния край на парка и се отправихме към езерата. Вървяхме през коридор от огромни кестенови дървета. Упоителната миризма на люляка извикваше у мен спомени от младостта ми — Гарет е малко момче и играе крикет на селската морава, двамата с него ловим нелегално риба в езерото до селото, водя го за първи път в местната кръчма да изпием по една бира. Едновременно с това бях изпълнен с гняв — към брат ми, който не изпитваше никакво уважение към собствения си живот, към хората, които го обичаха, и към останалата част от света, който, изпълнен с безразличие, продължаваше да съществува съвсем нормално.

Двамата със Зоуи се движехме мълчаливо, думите бяха съвсем излишни. Тя спря, беше стъпила върху една клонка, която изпука и се счупи. Върху горната й устна имаше капчици пот, а слънцето я огряваше така, сякаш тя самата грееше отвътре. Представих си неопетнената й младост и всички миниатюрни кръвни телца, които се движеха под повърхността, изпълнени със здраве и надежда. И въпреки страха и гнева си изведнъж установих, че я желая.

Тя като че ли прочете мислите ми, надигна се и ме целуна. Отговорих на целувката й, след това ми стана тъжно и се отдръпнах от нея. Тя се усмихна, когато усети, че потиснах желанието си.

— Не се тревожи, всичко е наред.

— Не, не е, ти си приятелката на брат ми.

— Нашите отношения са по-различни. Гарет би ме разбрал.

— Но аз не те разбирам.

Стигнахме до една поляна, едно огряно от слънцето петно встрани от пътеката, скрито от погледите на разхождащите се хора. Седнах на тревата. Не можех да се отърва от чувството, че като пожелах Зоуи, извърших предателство спрямо Изабела. Но тогава си помислих, че съм й ядосан и на нея, бях й сърдит, защото бе скрила от мен толкова неща за себе си, миналото си, както и подробности около работата си. Погледнах към Зоуи, която седеше до мен. Трите клона над главите ни образуваха нещо като палатка, оцветена в тъмно и светлозелено, в синьо и в огнения цвят на слънчевия диск.

— Искаш ли цигара? — предложи Зоуи.

— Не, благодаря, отказах ги.

— Реших, че може да ти се пуши. — Тя запали цигарата си и издиша дима право нагоре. — Кажи ми, каква е тази птица, която те следи навсякъде?

— Каква птица? — попитах изумен и се изправих.

— Хайде, стига, знаеш за какво говоря. Прилича на малък ястреб. За първи път я видях онази вечер на концерта, кръжеше някъде тук… — и тя размаха ръце около раменете ми.

— Няма никаква птица.

— Има, но ако не искаш да говориш за това, няма проблем. Да не би да има нещо общо с Изабела?

Изгледах я с огромно учудване.

— Няма никаква птица — повторих упорито.

— Добре, щом предпочиташ да вярваш в това. — Зоуи издиша дима в сребристата мъгла около нас. — Гарет ще оживее, нали?

Въпросът й ме върна към действителността.

— Не знам.

Затворих отново очи, слънцето танцуваше по клепачите ми като облечен в червено дервиш.

— Иска ми се да можех някак си да върна времето назад — промълви Зоуи. — Същите мисли ми се въртяха в главата и когато баща ми умря. Осъзнаваш, че има минута преди смъртта и минута след нея. Ако само можехме да върнем събитията или поне да променим изхода от тях. Но това е невъзможно. Лутаме се в живота, въобразяваме си, че контролираме всичко, докато не дойде моментът на собствената ни смърт.

Думите й се носеха из въздуха също като цветния прашец. Но докато говореше, в съзнанието ми започна да се оформя една идея, безразсъдна, налудничава, но упорита. Ами ако теорията на Енрико Силвио за астрариума беше вярна? Щях ли да променя съдбата на брат ми, ако завъртя ключа? Това беше абсурдна мисъл, но колкото и материалистът в мен да й се противопоставяше, не можех да потисна мисълта, че можех просто да опитам, все едно хвърлям зарчета.

— Ами ако все пак можем да променим съдбата? — усетих, че изговорих думите на глас.

— Какво искаш да кажеш? — обърна се Зоуи към мен.

— Ами ако датата на смъртта на даден човек е резултат от комбинацията на различни обстоятелства? Ако вярваш, че съдбата ти е предопределила да умреш на определена дата, това няма ли подсъзнателно да те направи по-уязвим, защото на този ден ще престанеш да внимаваш и да се пазиш, така както инстинктивно си го правил през всеки друг ден от живота си? А ако все пак има начин да се промени тази дата?

— Предполагам, че е възможно — отвърна тя предпазливо.

Усетих непреодолимо желание да взема астрариума в ръцете си. Скочих на крака, бръкнах в джоба си и извадих две банкноти от по пет лири.

— Вземи — казах аз и подадох парите на Зоуи. — Хвани едно такси и се върни в квартирата. Наспи се добре. Аз ще се върна при Гарет.

Излъгах я. Тя ме изгледа продължително, в зелените й очи бе изписан въпрос.

Когато стигнах до турската баня, вече бе станало шест часът. Съблекалнята беше пълна с мъже, които посещаваха залата за фитнес след работно време. Това бяха аматьори културисти, както и бизнесмени, които идваха да се разтоварят тук след напрегнатия ден. Отправих се директно към шкафчето си и взех астрариума, без изобщо да се тревожа дали някой ме наблюдава, или не.

Изкачих стълбите към апартамента си на бегом, не се оглеждах, мисълта ми бе изцяло погълната от Гарет. Веднага щом влязох вътре, разопаковах астрариума и го поставих върху кухненската маса. Извадих ключа и го сложих до него. Имах усещането, че той като че ли ме придумваше, като че ли ме зовеше по някакъв коварен начин. Взех ключа с треперещи пръсти и огледах внимателно механизма.

По време на работата ми по нефтените полета неведнъж бях ставал свидетел на огромната сила на вярата. Тогава с изненада установявах, че много от работниците са силно суеверни. Познавам дори геофизици, които си имат собствени ритуали и ги изпълняват, преди да направят последния тест, при който нефтът се отделя от порьозната скала. Именно резултатът от този тест показва дали си попаднал на черното злато, или не си успял да откриеш нищо. Виждал съм мъже с коефициент на интелигентност доста над 150 да се кръстят, да целуват предмет, който си носят за късмет, или да стискат в ръката си талисман, преди да се наведат над апарата, за да видят дали капките перхлоретилен ще променят цвета на варовиковите късчета и те от млечнобели ще заблестят в яркосиньо. Колкото по-блестящ е цветът, толкова по-висококачествен е откритият нефт. Някои казват, че това е цветът на рая. Дали и аз не се поддавах на подобно суеверие? Усещах, че въпреки вродения ми скептицизъм ценностната ми система започва да се променя и все повече се доближава до света на свръхестественото. Дали това беше в резултат на пълното ми отчаяние, на искрения ми стремеж да помогна на брат ми да оцелее? Нямах време да анализирам това, знаех, че трябва да действам, а не да мисля.

Въпреки лекцията, която професор Силвио ми беше изнесъл, едва можех да разпозная йероглифите, изписани върху астрариума, а вавилонските цифри ми бяха напълно непознати. Затърсих по рафтовете един справочник, който бях виждал, че Изабела използваше, когато правеше преводи. В него открих графика, която показваше съотнасянето на древноегипетския календар към християнския, като данните продължаваха и до наши дни. Изабела с гордост ми беше казала, че това съотнасяне е направено с точност до ден.

Пресметнах деня, месеца и годината на раждане на Гарет спрямо древния календар, запалих настолната лампа и насочих светлината й към дисковете на астрариума. Миниатюрните гравирани символи затанцуваха пред очите ми под ярката светлина. Затаих дъх и завъртях най-външния диск така, че да показва зодиакалния знак на брат ми — Риби. След това завъртях и другите дискове и ги нагласих на годината, месеца и датата на раждането му. За свой най-голям ужас усетих, че неволно изговарям молитвата „Отче наш“, а когато взех Уаза в ръката си, пръстите ми трепереха.

Вкарах го в механизма и го завъртях.

Зачаках. Нищо не се случи. Обзе ме пълен скептицизъм. Люшках се между отчаянието и разума, докато романтикът и ученият се бореха в мен. Не можех да повярвам, че се бях оставил да ме завладее една легенда. И точно в момента, в който бях решил, че всичко е напразно, някъде из дълбините на древния механизъм се чу слабо изщракване. Станах и се отдалечих от масата, бях изненадан и нервен. Не можех да не изпитвам известно уважение към древния уред. Наведох се към него и се заслушах. Беше направо невероятно, но когато се заслушах по-внимателно, чух, че шумът, който идваше отвътре, ставаше все по-силен. В съзнанието ми се появиха образите на предишните притежатели на астрариума — Моисей, наведен над бронзовия уред, докато морските вълни бушуват пред него, Нектанебо II, облечен в церемониална роба, короната му леко наведена напред, докато той внимателно се вслушва в звука, идващ от механизма, Клеопатра, с разпусната дълга коса, стои на носа на бойния кораб. В мен бушуваше истинска буря от емоции, неверието, страхът и благоговението се бореха за надмощие. Какво всъщност бях задвижил?

Бронзовите зъбци влязоха един в друг и зъбчатите колела се задвижиха. Както беше предположил и професор Силвио, стрелката, показваща датата на смъртта, се появи. Беше направена от тъмно сребро и на самия й връх се виждаше миниатюрна скулптура на подобно на куче същество с раздвоена опашка и дълга, извита муцуна, която приличаше на дългия нос на мравояд.

Стрелката, показваща датата на смъртта, премина покрай множество малки нарези, обозначаващи десетилетия и най-накрая спря на 2042 година. Астрариумът беше произнесъл присъдата си. Гарет щеше да доживее деветдесет и пет годишна възраст. Въздъхнах облекчено. Всъщност аз бях завъртял ключа и по този начин бях вложил цялата си вяра в древния механизъм и в сложната му система от дати и зъбчати колела. Изведнъж ми стана по-лесно да разбера отчаянието, обзело Изабела. Облегнах се назад и зачаках… какво? Телефонът да иззвъни? Или брат ми, върнал се от отвъдното, да влезе в стаята? Поне бях предприел нещо. Тази мисъл ми действаше успокоително.

По улицата минаваше развеселена компания, излязла от близката кръчма. Дочух, че разговаряха за най-банални неща и това ми подейства добре. Единият от мъжете се оплакваше от сестрата на жена си, а другият се хвалеше с постиженията на любимия си футболен отбор, изобщо говореха за нормалния живот и реалностите на двайсети век. А какво правех аз? Занимавах се с тайнствени древни магии, бях един отчаян човек, прибягнал до отчаяни действия.

Едва доловим шум от някакво движение привлече вниманието ми. Наведох се и се заслушах, след това внимателно се вгледах в астрариума. Двата магнита бяха започнали да се въртят един около друг с удивително голяма скорост. Изглежда бях задействал сърцето на механизма.

Спомних си въртящите се камъчета, които Изабела ми беше показала в съня ми. Ако професор Силвио беше прав, то тя е искала да задейства механизма, за да отложи собствената си смърт. Ако преди толкова много седмици Изабела беше завъртяла ключа, то животът ни все още щеше да бъде цялостен, непроменен и невинен.

— Ако не Изабела, то поне Гарет, моля те — молех се аз.

Не можех да си спомня кога за последен път бях отправил подобен призив. И към кого?

23

Беше вече много късно, но дежурната сестра се бе смилила над мен и ме бе пуснала в отделението, при условие че ще стоя на едно място и няма да се мотая из болницата. Седях до леглото на Гарет и на светлината на мъждукащата нощна лампа наблюдавах сенките, които пробягваха по лицето му. Сега, докато беше в безсъзнание, чертите му сякаш бяха омекнали и той приличаше повече на момченце, отколкото на зрял мъж. Вече повече от час седях до слабото, неподвижно тяло на брат ми. Раницата, в която отново бях поставил астрариума, лежеше в краката ми.

Шумът от дишането на брат ми отекваше в стаята като прибоя на невидими вълни, блъскащи се в сушата. В съзнанието ми отново пробягваха картини от изминалите няколко седмици, докато накрая се съсредоточих върху спомена от последната ми нощ с Изабела. Представих си лицето й, наведено над листовете и изписаното по него мрачно предчувствие. Помислих си за отчаяната й борба да открие начин да излъже смъртта. Протегнах се и сложих ръката си върху раницата. Усетих ясно очертанията на астрариума под пръстите си.

Спомних си за обещанието, което бях дал на баща си. Ако Гарет умреше, нямаше да успея да оправдая очакванията на баща си и на брат си, така както не бях оправдал очакванията на Изабела. Може би наистина не бях способен да се грижа за хората, които обичах? Минутите отминаваха, а аз стоях там, обзет от страх и чувство за вина, докато астрариумът лежеше в краката ми. Изведнъж усетих, че космите по тялото ми настръхнаха, имах ясното усещане, че някой ме наблюдава. Обърнах поглед към матовото стъкло на вратата и видях неясната сянка на един едър мъж. Стоях вцепенен от ужас, загледан в сянката, която се извърна първо наляво, а после надясно. Скочих, спуснах се към вратата, след това спрях, обърнах се и ритнах раницата под леглото. Когато отворих вратата, по коридора нямаше никого. Дежурната сестра се появи от задната стаичка, лицето й изглеждаше съвсем бледо на приглушената светлина.

— Добре ли сте, господин Уорнок? — Говореше с шотландски акцент, гласът й беше толкова слаб, че за момент си помислих, че може би и тя крие нещо.

— Видяхте ли някого преди малко, стоеше точно тук, до вратата?

Сестрата ми се усмихна снизходително.

— Нямаше абсолютно никого. Това е една от опасностите на нощните смени, господин Уорнок. Въображението ни се развихря след полунощ и винаги може да ни погоди някой номер.

Погледнах нататък по боядисания в зелено коридор, нямаше абсолютно нищо, освен няколко забравени колички и един празен инвалиден стол. Може би всичко бе плод на въображението ми, но фигурата ми се беше сторила съвсем реална, а и все още имах усещането, че някой ме наблюдава. Върнах се в стаята.

Не можех да издържа да слушам равномерното дишане на Гарет, то създаваше илюзията, че всичко е наред, а всъщност той бе толкова далече от мен. Взех раницата, отидох в чакалнята и седнах в затъмненото помещение. Почти не забелязвах, че телевизорът на отсрещната стена работи.

Дочух водещият да споменава Египет и вдигнах поглед. Днес страната много често попадаше в новините, а аз бях доволен, че имаше нещо, което да ме разсее. Програмата, която вървеше в момента, беше „Панорама“ и в нея се дискутираха проблемите на Близкия изток, войната от 6 октомври 1973 година, както и нейното влияние върху израело-египетските отношения. Двамата университетски преподаватели, кореспондентът от мястото на събитието, египетският посланик във Великобритания и водещият Робин Дей ми напомняха на онези социалисти от студентските ми години, които си седяха удобно по къщите и говореха като типични представители на средната класа. В следващия момент Робин за моя най-голяма изненада представи Рейчъл Стърн. За миг имах усещането, че с живота ми настъпват странни промени, младостта и зрялата възраст се сблъскаха една с друга и времето вече не означаваше нищо.

Робин Дей изрече куп хвалебствия относно познанията на Рейчъл за политическите процеси в Близкия изток и след това й зададе следния въпрос:

— Садат дава ясен знак, че е готов да се помири с Америка. Смятате ли, че е възможно да се постигне мирен договор и с Израел?

— Според мен в следващите месеци Садат ще направи някои твърде неочаквани стъпки в този посока — отвърна Рейчъл, създавайки усещането, че е изключително умна и интелигентна. — Не трябва да забравяме, че той иска да изведе Египет на световния свободен пазар. Иска стабилност и възможности за развитие на търговията. В последните дванайсет месеца в страната имаше гладни бунтове, а нелесният преход от социализма на Насър към свободната икономическа политика на Садат създава напрежение в обществото. Не трябва също така да забравяме, че президентът Картър иска да остави името си като миротворец в Близкия изток, а Садат се вслушва в думите му. Разбира се, не трябва да забравяме и че в района съществуват много рискови фактори, като полковник Кадафи в Либия, който съвсем скоро издаде заповед всички египтяни, работещи в страната му, да я напуснат до първи юли или в противен случай ще бъдат арестувани. Да не забравяме и президента на Ирак Саддам Хюсеин, президента на Сирия Хафез Асад, както и други по-малки играчи. Като принц Маджид например, който е вложил цяло състояние в провала на мирния процес. От много години се носят слухове, че той би искал да дестабилизира Египет и да го превърне отново във феодална държава, начело на която да застане самият той. Маджид има някакви твърде мъгляви претенции за принадлежност към старата династия, управлявала страната.

— Така е, а ние наистина имаме късмет, защото можем да покажем кадри с принца, а знаете, че те са изключително малко.

На екрана се появиха неясни черно-бели кадри, на които се виждаха група мъже на един гол хълм. В центъра на групата беше кралят на Саудитска Арабия Фейсал, който се отличаваше с традиционната дреха, която носеше, а до него стоеше един млад мъж с брада, това беше принц Маджид. Встрани от тях имаше друг мъж, очевидно част от антуража на принца. Беше висок, с мургава кожа и лицето му ми се стори познато. В този миг излязох от транса, в който бях изпаднал. Придърпах стола си по-близо до телевизора, опитах се да разгледам лицето му по-внимателно, но записът не беше качествен. Изведнъж усетих силен прилив на адреналин, прилоша ми. Това беше същият човек, когото видях да говори с Омар в колата. Заплашителното му излъчване достигна до мен през времето и пространството и имах чувството, че отново се намирам в Египет, където ме заплашваха безброй неща. Стоях, вперил поглед в телевизора, чудех се каква е връзката. Този мъж ли бе платил на Омар да дойде с нас на лодката? Откъде можеше Маджид да знае за астрариума и проучванията на Изабела? Те ли стояха зад смъртта на Бари? Потреперих в тъмната чакалня, отчаяно се опитвах да събера всички парченца от информацията, за да мога да проумея цялостната картина. Едно-единствено нещо знаех със сигурност — всички следи водеха към мен.

Някой постави ръката си върху обектива на камерата и екранът потъмня. Отново се появи Робин Дей, но така и не успях да чуя коментара му за току-що излъчените кадри. Дежурната сестра бързо влезе при мен.

— Брат ви е дошъл в съзнание, господин Уорнок.

Гарет все още лежеше по гръб на леглото, но този път беше извърнал главата си на една страна и се взираше в тъмния прозорец. Изпитах ужас при мисълта, че може да са настъпили необратими увреждания в мозъка му.

— Гарет, чуваш ли ме? Аз съм, Оливър.

— Значи се върнах обратно на земята?

Говореше почти шепнешком. Обля ме вълна от емоции и забравил цялата си сдържаност, най-накрая се разплаках. Плачех за Изабела, за Бари, за изгубените илюзии на брака си. Гарет, поразен, че ме вижда толкова разстроен, стисна ръката ми.

Лекарите бяха изненадани от невероятно бързото възстановяване на брат ми. Увериха ме, че мозъчната му дейност е съвсем нормална. В пет и трийсет сутринта стоях в тесния зелен болничен коридор, който миришеше на дезинфектанти, пуснах няколко монети в телефона и позвъних в квартирата на Гарет. Зоуи вдигна. Съобщих й радостната новина и чух как тя се разплака от облекчение.

Затворих телефона и погледнах по коридора. Нямаше никого другиго, освен санитаря, който почистваше покрития с плочки под.

Преди да се прибера вкъщи, отидох с колата до Примроуз Хил и се изкачих на върха. Това беше най-впечатляващият изгрев, който бях виждал в живота си — огромното кървавочервено кълбо се издигаше над Лондон и осветяваше перестите облаци в оранжево, синьо и виолетово. Там, на върха, ме споходи усещането, че притежавам безкрайна власт. Струваше ми се, че мога да заповядвам кой да се събуди и кой да спи, а градът беше в краката ми. Беше направо зашеметяващо, като че ли моят живот се издигаше над живота на останалите хора. Дали така се е чувствал и Нектанебо? Че може да контролира живота и смъртта на всичко живо, че е истински бог? Ами Моисей, застанал пред огромните морски вълни? Възможно ли бе това?

Пристигнах в апартамента си в приповдигнато настроение, но напълно изтощен. Стоварих се върху дивана. На масата до мен просветваше лампичката на телефонния ми секретар. Натиснах копчето и гласът на Йоханес Ду Воор прогърмя в стаята. Настояваше да се срещнем в десет часа в „Риц“, с което отново ми напомняше кой ми плаща заплатата. Не знаех, че южноафриканецът в момента се намира в Лондон, но това бе толкова типично за Ду Воор, той винаги се появяваше в най-неочакваните моменти. Погледнах часовника си, имах точно един час, за да стигна дотам.

Построен през 1910 година, хотел „Риц“ беше един от последните бастиони на традиционното обслужване в Лондон. В първите години, когато започнах работа като консултант, поради работническия си произход винаги се чувствах твърде неудобно в обширното луксозно фоайе, с неговите арки, огромни кристални полилеи и мрамори. Имах чувството, че обслужващият персонал в хотела знае, че не ми е мястото тук. Но след като внимателно наблюдавах клиентите си, се научих да се държа като човек от висшата класа или поне да имитирам спокойствие и безразличие, като че ли за мен е съвсем естествено някой непрекъснато да ме обслужва. Главният изпълнителен директор на „Гео Консалтънси“, моят работодател Йоханес Ду Воор, все още си мислеше, че се чувствам неудобно на място като това и именно поради тази причина настояваше да се срещаме в „Риц“ всеки път, когато пристигнеше в Лондон. Поддържах тази илюзия в него, защото смятах, че това ми дава психологическо предимство. Това, което той не знаеше обаче, бе, че през годините няколко пъти бях отсядал в хотела просто за удоволствие, сам или с Изабела.

Йоханес се размърда, явно му беше неудобно, защото огромното му тяло едва се побираше в креслото в стил Луи XIV. Масата пред него, с ленената покривка, със сребърния сервиз за чай и фините порцеланови чашки, изглеждаше смешно малка. Той вдигна чашата си, поднесе я до устните си и я постави обратно на масата с отвращение.

— Боже, чаят прилича на пикня. Човек очаква, че точно тук знаят как да приготвят истински силен чай. Ето това им е бедата на англичаните, те са арогантни и изключително самодоволни. Трябва много да внимаваш, същото се отнася и за твоята проклета интуиция.

— Какво значение има, нали резултатите са добри?

Един келнер, който носеше поднос с кифлички, спря и се поколеба, като чу гръмовния глас на Йоханес.

— Вземи си една кифличка — подканих шефа си. — Знаеш, че храната те успокоява.

— Върви по дяволите, Оливър. Ако не беше овдовял наскоро и ако не беше най-добрият геофизик, когото познавам, отдавна да съм те уволнил. Между другото, моите съболезнования.

Огромната ръка на Йоханес сграбчи няколко кифлички от подноса и ги постави в чинията.

— Благодаря, а освен това благодаря и за венеца, който изпрати.

— Протеи[1]. Толкова трудно се намират в Египет. Знаеш ли, плаках, когато чух за смъртта на Изабела. Беше прекрасна жена — силна, амбициозна и много красива, изобщо беше прекалено добра за теб.

Гледах го, докато мажеше кифличките си с огромно количество сметана, върху която слагаше по цяла лъжица ягодово сладко. В „Гео Консалтънси“ се говореше, че Йоханес е станал толкова дебел, та вече не се побира в самолетните кресла първа класа и затова сега искаше да си купи частен самолет с направени по поръчка мебели.

— Защо сме тук? — попитах аз. — Мисля, че се разбрахме да изляза за няколко седмици в отпуск.

— Според теб сега на работа ли сме?

По брадата му се стичаше сладко. Това никак не го притесни и той продължи да унищожава кифличките.

— Да си поговорим за последната ти работа. Прегледах внимателно картите, геологичните и сеизмичните данни и според мен на тази дълбочина нямаше нищо. Но ти настояваше да започнем сондиране.

— Не си прав. Имаше нещо. Данните бяха съвсем ясни.

— На теб може да са били ясни, но на другите не бяха. Превръщаш се в истински авантюрист, Оливър. Виждаш знаци там, където никой друг, освен теб не вижда. Дори холандците започват да те приемат като ясновидец. Започнал си да разчиташ прекалено много на интуицията си, а не на научните данни.

— Не съм съгласен с теб.

Знам, че думите ми не прозвучаха никак убедително. Йоханес продължи да приказва, без изобщо да им обърне внимание:

— Ще ти дам и друг пример, онова нефтено поле, което разработваше в Нигерия. Изпрати ми данните с дълбочината и размера на находището, преди проучванията изобщо да са приключили. Обясни ми как става това.

— Просто имаше проблем в пощата. Получи изводите ми, преди да си получил самите изчисления. Затова си се объркал така.

— Оливър, ти изпрати изчисленията си по телекса.

Замълчах. Йоханес беше прав — бях изпратил приблизителните данни за размера и дълбочината на находището, преди проучването да беше приключило. Не беше проява на излишно самочувствие от моя страна, просто бях объркал датите.

— Виж, изобщо не се оплаквам — продължи той. — А и как бих могъл? Ти си най-добрият. А точно в момента аз самият съм на ръба и направо имам нужда от някакво чудо…

Той притисна ръка към гърдите си. До мен бяха достигнали слухове, че Йоханес е болен, но сега за първи път той самият споменаваше подобно нещо.

— Със сърцето ли имаш проблеми? — опитах се да отгатна аз.

— Добрата новина е, че въпреки приказките на бившите ми съпруги, аз наистина имам сърце. Лошата новина е, че ми създава известни проблеми. Така че последното нещо, от което имам нужда в момента, са проблеми в работата. Оливър, аз нося отговорността за твоите грешки. А по начина, по който работиш, един ден ще се издъниш жестоко, просто е неизбежно.

— Така ли мислиш?

Не исках да давам каквито и да е обяснения. Като се обръщах назад към всичките проучвания, които бях правил през годините, осъзнавах, че няма как с думи да опиша този момент, когато предположенията ми се превръщат в увереност. Имах усещането, че в такива моменти в стомаха ми се образуваше малка топка, след това усещането се разнасяше към ръцете и краката ми, с които буквално долавях скритите гънки в земята под мен.

Йоханес впери поглед в лицето ми. Като че ли се опитваше да открие в мен някакъв знак, че го разбирам, някаква искра надежда. Притесних се. Никога преди това не го бях виждал толкова уязвим. Нямаше и следа от огромното му самочувствие, седеше пред мен объркан и стреснат.

— Как го правиш, Оливър? Обясни ми, убий скептика в мен. Разбираш ли, приятелю, пред мен има една огромна празнота и трябва да има нещо, в което да вярвам, нещо, за което да се заловя. Хайде, дай ми сламката, за която да се заловя.

Това беше един от онези смущаващи моменти, когато човек, с когото не сме били особено близки, прекрачва границата с искрена молба за помощ. Йоханес искаше да му дам нещо, в което да вярва. Но аз не можех да откликна на молбата му. Просто двамата не бяхме достатъчно близки или поне така си казах в онзи момент. Истината беше, че не исках да изложа част от себе си на показ, защото се боях от подигравки.

— Значи искаш да бъда по-стриктен в методологията си, така ли? — попитах аз.

По лицето на Йоханес пробяга разочарование. Очевидно не бях отговорил на очакванията му. След това той отново възприе характерния си агресивен тон.

— Дали искам? — попита той и си намаза още една кифличка. — Мисля, че да, искам. Всички в живота търсим обяснения и най-лесни за разбиране са най-простите. А в края на краищата, какво съм аз, Оливър? Един търговец, на когото не му остава много време. А сега ти си вземаш цял месец отпуск. Искам само да те предупредя да не се изкушиш да направиш някоя глупост, защото договорът ми с теб е валиден още поне година.

Спомних си за думите на Бил Андерсън, че Йоханес изпада в ужас при мисълта, че мога да разваля договора си с него и да основа собствена компания. Не беше ли очевидно, че в момента се нуждаех само от малко почивка?

Една полицейска кола с включена сирена премина покрай нас и се отправи към „Пикадили“. Още една бомбена заплаха на ИРА, помислих си аз.

— Оливър, слушаш ли ме? — Носовият глас на южноафриканеца ме върна отново към разговора ни.

— Нищо няма да направя, Йоханес, обещавам ти.

— Добре, но имаме нужда от теб в Египет. Имаш две седмици да се върнеш там, това е най-многото, което мога да ти отпусна. Може би трябва да ти намеря добър психоаналитик, специалист по депресии вследствие на загуба на близък човек. Изглеждаш ужасно. Две седмици. Ако не се появиш дотогава си уволнен.

— Опитвам се да се справя — отвърнах аз. — Изабела остави някои недовършени задачи и ми е необходимо малко време за това.

Това беше типично английски начин да опиша ситуацията, в която бях изпаднал. Последва доста дълго мълчание.

— Така ли? Надявам се, че египетското правителство няма да погледне с лошо око на тези недовършени задачи. Знаеш колко време, усилия и дипломатичност ми трябваха, за да установя добри отношения с правителството, да не говорим за парите. Ако провалиш постигнатото, ще направя всичко възможно аз да проваля теб.

Започнах да се чувствам неудобно. Питах се дали Бил Андерсън е казал на Йоханес, че съм внесъл незаконно исторически артефакт в Англия. Опитвах се да не дам израз на страховете си и попитах съвсем невинно:

— Защо бих направил подобно нещо?

Станах и взех раницата си. Йоханес остана отпуснат в креслото си, не си направих труда да се ръкувам с него.

— Не се притеснявай, аз ще платя сметката — заяви той и се пресегна да вземе още една кифличка.

— Приятно пътуване към къщи, Йоханес.

Докато се отдалечавах, го чух да крещи на келнера да му донесе още чай.

[1] Протея — вид цвете, национален символ на Южна Африка. — Б.пр. ↑

24

Докато завивах в улицата, на която живеех, видях полицейска кола и линейка. Намалих, не бях сигурен дали трябва да продължа напред. На входната врата на кооперацията стоеше жената на Радж, Айша, и говореше с един полицай, който си записваше нещо в бележника. Видях, че Радж седи в линейката, а лекарят превързва ръката му. Спрях наблизо.

Когато излязох от колата, Айша бързо изтича към мен, беше много бледа и като че ли всеки момент щеше да се разплаче.

— Случи се нещо ужасно, Оливър! Крадци нахлуха в апартамента ти. Моят Радж е истински герой!

— Не съм никакъв герой — провикна се той откъм линейката. — Направих това, което всеки добър гражданин би направил. Но само да видиш какво е станало, Оливър. Истински ужас.

— Какво се случи?

Преди Радж да успее да ми отговори, един детектив се приближи към мен.

— Вие ли сте господин Уорнок?

Входната врата на апартамента ми беше открехната, няколко книги и кутията на фотоапарата ми я подпираха. Още преди да вляза, видях огромните поражения в апартамента. Спрях на прага и се поколебах, имах чувството, че някой е осквернил личното ми пространство.

— Според нас нахлуването в апартамента е станало около един часа следобед. Това е работа на професионалисти, никъде не са оставили пръстови отпечатъци и са претърсили всичко основно и ужасно безскрупулно.

Детективът, мъж на около четирийсет години, се държеше съвсем професионално, но примиренческият му тон ме подразни ужасно. Прескочихме една счупена рамка на фотография, захвърлена на пода. Изабела, облечена в сватбената си рокля ни гледаше изпод напуканото стъкло.

— Съжалявам за това, сър — каза той и вдигна снимката. — Доколкото разбрах, съпругата ви е починала наскоро?

— Удави се, беше нещастен случай по време на гмуркане. Случи се преди шест седмици в Египет.

— Сигурно ви е много трудно. А ето сега и това, върнали сте се в страната преди няколко дни… Кога по-точно, сър?

— Преди малко повече от седмица. — Усетих, че започвам да заемам отбранителна позиция.

Влязохме в хола. Пердетата бяха свалени от прозорците. Няколко изтърбушени възглавници се търкаляха наоколо, а тапицерията на дивана беше нарязана така, че пълнежът му грозно стърчеше навън. Книгите бяха съборени от рафтовете, а старинният часовник, единствената вещ, която бях наследил от дядо, лежеше на една страна, а задната му част беше отпрана. Повдигаше ми се при мисълта, че някой е нахлул в личното ми пространство. Все едно ме бе изнасилил.

— Смятаме, че извършителите са били повече от един. Претършували са много внимателно. Вашият съсед — детективът хвърли поглед на бележника си — Радж Ахуджа се е опитал да попречи на единия от крадците да се прехвърли през оградата в задния двор. Вследствие на което е получил доста сериозен ритник в ръката. Според господин Ахуджа крадецът е бил въоръжен с малък пистолет със заглушител. Господин Ахуджа смята, че е виждал подобен пистолет във филм за Джеймс Бонд — засмя се той снизходително. — По-интересен е фактът, че пистолетът е имал заглушител. Това подсказва, че извършителите са били готови да го използват, ако се наложи. — При тези думи ме погледна настойчиво в очите и продължи: — Най-странното, сър, е, че ако изобщо са откраднали нещо, са оставили твърде ценни вещи, без да им обърнат внимание. Например вашият телескоп, сър, доста необичайно е да притежаваш телескоп, както и копчетата за ръкавели, които са на тоалетката, а и телевизорът също. Изглежда са търсили нещо определено. Имате ли някаква представа какво може да е то?

Инстинктивно преместих раницата си така, че почти напълно да се скрие зад гърба ми. Изгледах цивилния полицай право в очите.

— Абсолютно никаква. Не държа никакви ценности в апартамента си.

— Разбирам. Съседът ви ни каза, че сте в петролния бизнес. Възможно ли е кражбата да е свързана с работата ви, крадците да са се опитвали да се доберат до някаква фирмена информация?

— Всичко от този род — проучвателни доклади, карти и други подобни — се пази в офисите на работодателите ми. Както казах и преди, вещите в този апартамент имат само сантиментална стойност.

— Знам, че звучи много неприятно, сър, но възможно ли е някой да се опитва да ви навреди? — При този въпрос детективът сниши гласа си, сякаш ме питаше нещо неприлично.

Има ли някой, който не иска да ми навреди, беше по-правдоподобният въпрос. Опитах се да потисна желанието си да докосна отново раницата, за да се убедя, че астрариумът е в безопасност.

— Не виждам причина за подобно нещо — отговорих, като продължих да го гледам право в очите.

— Истинска загадка — отбеляза той, наблюдавайки ме внимателно.

— Така е.

Погледът му отново се спря върху снимката.

— Съпругата ви е била изключително привлекателна жена. Сигурно ви липсва много.

Полицаите си тръгнаха след около час. Седнах на една обърната щайга в средата на хола и се загледах в издраните тапети, в свалените постери, в скъсаните пердета и възглавници и се опитах да си представя гнева на онези, нахлули в апартамента ми, когато са осъзнали, че астрариумът не е тук. Сигурно са побеснели напълно, за да изпотрошат всичко наоколо, без да се притесняват, че могат да бъдат заловени. Въпреки това тази проява на насилие идваше тъкмо навреме. Те като че ли съзнателно бяха унищожили тази част от живота ми и тя вече безвъзвратно принадлежеше на миналото.

Някой почука на входната врата. Ритнах настрана някаква скъсана книга и една възглавница и отворих. Близнаците стояха пред мен и ме гледаха.

— Имаме информация за теб — заяви Стенли шепнешком, докато Алфред оглеждаше празния коридор, все едно очакваше да види някой шпионин.

— Поверителна информация — добави Алфред, мушна се под ръката ми и влезе в апартамента.

Близнаците седнаха на ръба на нарязания диван и започнаха да клатят крака. Алфред отвори широко очи и впери поглед в счупените мебели, подпрени на стената.

— Мама каза, че Изабела е отишла при ангелите — заяви той сериозно.

— Под водата — добави брат му, личеше си, че искрено се съмняваше в това. — Само дето под водата няма ангели.

— Тогава при русалките — предложи Алфред с надежда в гласа.

Стенли изсумтя.

— Алфред вярва на всичко, но аз знам, че не е така.

— Много обичахме Изи, тя самата беше ангел.

— Млъкни, Алфред — прекъсна го Стенли и се обърна към мен: — Ще трябва да заплатиш за тази информация — заяви той.

— За какво се отнася тя? — попитах аз.

Чудех се защо приемах думите на осемгодишните хлапета толкова сериозно.

Стенли отвори широко очи и започна да шепне:

— Ние ги видяхме, нали така, Алф?

— Да, но нищо няма да ти кажем, докато не си платиш. — При тези думи Алфред ритна дивана с видимо задоволство.

— И каква е цената? — попитах аз.

— Искаме частица от нея — заяви Алфред и посочи счупената сватбена снимка, — за да си я спомняме.

— Готово — съгласих се аз. — А сега ми кажете какво видяхте.

— Бяха двама — започна Стенли. — Огромни тъпаци с големи глави. Видяхме ги, като се прехвърлиха през оградата и минаха покрай прозореца на спалнята ни, нали така, Алф?

— Видяхме и колата, която ги чакаше отвън — поясни Алфред.

След това сбута брат си развълнувано.

— А мъжът, който караше, беше най-грозен от всички.

— Да, имаше едни смешни неща от двете страни на бузите си, приличаха на гъсеници.

— Отвратителни червени гъсеници — повтори Стенли в желанието си да бъде изчерпателен.

Близнаците си тръгнаха. Алфред стискаше в ръка снимката на Изабела. Останах отново сам, седнах на пода и се облегнах на стената. Сега, като си мислех за това, цяло чудо беше, че Хю Уолингтън и хората му не бяха нахлули в апартамента ми по-рано. Колкото и да се опитвах да се убедя, че си въобразявам, определено усещах, че някой бавно и систематично затяга примката около врата ми и че преследвачите ми винаги са една стъпка пред мен. Защо му беше на Уолингтън астрариумът, какво искаше от него? Слава? Твърдението, че той самият го е открил, щеше да го направи световноизвестен само за една нощ. Възможно беше това да е мотивът му, но много повече ме тревожеше връзката му с Маджид, за която и Уолингтън, и Силвио бяха споменали. Възможно ли беше да има връзка между него и онова злокобно лице, което бях видял с Омар? Усещах, че съм напълно обладан от параноя, бях все по-убеден, че в момента съм притиснат между две враждуващи групи.

Огледах се. Цялата стая беше изпълнена с останките от изпочупената покъщнина. По никакъв начин не можех да прекарам нощта тук. Придърпах към себе си раницата и извадих от нея астрариума, поне него бях успял да опазя. Оставих го на пода и започнах да събирам в раницата някои дрехи.

Докато се ровех из разхвърляните вещи, дочух някакъв тъп звук. Обърнах се. Една метална запалка, останала на пода, се бе залепила за астрариума. Дръпнах я, поставих я на известно разстояние от механизма и с изненада видях как тя отново се плъзна по килима и се залепи за него. Астрариумът се беше намагнитизирал.

Каква беше причината за тази промяна? Това, че бях завъртял ключа след няколко хиляди години? Опитах се да приложа научните си познания, за да дам отговор на въпросите си. Сплавта, от която беше изработен механизмът, беше много странна. Дали имаше някакъв начин да я анализирам, без да го повредя? Зададох си въпроса много пъти, блъскайки си главата да реша проблема. Разнообразната информация, с която разполагах, беше толкова разхвърлена, колкото и предметите около мен. Чувствах се объркан, озадачен и изумен. Вече не знаех в какво да вярвам. Това, че Гарет дойде в съзнание, съвпадение ли беше? Напразно ли бе умряла Изабела?

Загледах се в механизма и усетих, че изпускам нервите си, страхът и изтощението ме бяха победили.

— Върви по дяволите! Ако имаш някаква власт над хората, докажи ми! Причини ми най-голямото зло, на което си способен! Но ти си само купчина старо желязо!

Треперех от отчаяние, взех астрариума в ръце, нагласих дисковете така, че да показват рождената ми дата, и завъртях ключа. Магнитите отново започнаха да се въртят, зъбчатите колела бавно се задвижиха. Част от мен се ужасяваше, че стрелката, показваща датата на смъртта ще се покаже. Друга част от мен се съпротивляваше и искаше да предизвика механизма да действа.

Стрелката на смъртта не се появи.

— Така си и мислех, ти не си нищо друго, освен една играчка с механизъм, за която се вдига много излишен шум.

Като че ли в отговор на думите ми от вътрешността на астрариума се чу изщракване. Едва се сдържах да не го изритам. Вместо това започнах да търся телефона. Най-накрая го открих под дивана, до фигурите на един разпилян шах. За моя най-голяма изненада все още работеше.

— Ало, искам да запазя стая за тази вечер.

Беше вечер, небето бе нежносиньо, асфалтът под гумите ми излъчваше насъбралата се през деня топлина. Най-натовареният час беше отминал и по улиците нямаше голямо движение, но навсякъде имаше хора, излезли на разходка в лятната вечер. За момент ми се стори, че сред група туристи зърнах огромната фигура на Хю Уолингтън. Стиснах по-здраво волана, за да ги заобиколя, и в този миг мъжът се извърна към мен. Не беше Уолингтън. Хвърлих тревожен поглед към огледалото за обратно виждане, никой не ме следеше. За всеки случай натиснах газта.

Докато преминавах с доста голяма скорост покрай Грийн Парк, усетих, че нещо се блъсна в стъклото на колата. Отбих встрани и спрях. Стоях с ръце върху волана и треперех. Излязох от колата и се огледах да видя какво се бе блъснало в стъклото ми. Няколко метра по-нататък по пътя открих ястреб врабчар, крилата му бяха разперени, а главата му се поклащаше върху счупения врат.

Силно разтревожен, коленичих до него и започнах да търся с очи лентата около крака му. Единственият начин ястреб врабчар да кръжи в небето над Лондон беше, ако принадлежи на някой ексцентричен любител на птици, който го тренира, като го пуска да лети над близкия парк. Като дете понякога бях откривал труповете на такива птици по хълмовете на Къмбрия. Но птицата нямаше лента. Черните крака на животното лежаха отпуснати на ръката ми.

Небето над мен едва забележимо се промени, като стъклена призма, която е била раздвижена. Зачудих се дали все още не сънувам.

25

Стаите в добрите хотели напълно изолират шума от всичко наоколо. Точно от това имах нужда в момента — от изолирано анонимно убежище, с което нищо не ме свързваше, нито минали връзки, нито спомени, а само приятното чувство, че съм един от многото хора, спали между тези четири стени и после продължили пътя си нанякъде. Мъжете като мен винаги търсят утробата, сигурното място, където винаги могат да се завърнат след дългите си пътешествия. Бях открил малък дискретен хотел на гърба на „Мейфеър“. Регистрирах се под чуждо име, но ми се стори, че в хотела имаше малко гости и повечето от тях не бяха англичани.

Обходих стаята. Минах с бързи стъпки покрай писалището в стил Луи XVI и стола пред него, покрай копринените завеси в златно и синьо, покрай леглото с балдахин, след което се отправих към банята и пуснах водата във ваната.

Восъчнобелите мраморни плочки върнаха в мен спомена за моргата и трупа на Бари Дъглас. Австралиецът напълно щеше да оцени иронията, че бях нагласил астрариума да показва собствената ми рождена дата. Чувах гласа му, който ме призоваваше да си призная, че най-накрая скептицизмът ми и дълбоко вкоренената в мен вяра в науката бяха започнали да се пропукват. Уредът все още не бе определил датата на смъртта ми, така че в края на краищата може би щях да съжалявам, че се бях поддал на инстинкта си.

— Ще видим дали това проклето нещо има власт над живота ми — отговорих гласно на призрака на Бари, който ми се присмиваше.

След като се изкъпах, позвъних по телефона и си резервирах билет за самолета за Египет. Докато седях в абсолютната тишина, изведнъж ми дойде наум, че само преди десет часа Гарет все още беше в кома. Струваше ми се, че от сутринта бяха изминали няколко месеца, а не няколко часа.

Както си бях увит в хавлията, седнах пред малкото писалище, което изпълняваше ролята и на тоалетка. Не бях спуснал пердетата и през прозореца виждах колите, които преминаваха през „Мейфеър“. Нощта живееше. Сърпът на луната приличаше на изящна порцеланова фигурка, закачена за черното небе. Гледах навън и си мислех за Изабела, за Гарет и за всички хора, които обичах. Мъчех се да си съставя план, който щеше да ми помогне отново да си възвърна контрола върху събитията.

Безпокоеше ме не само лекомислието на Гарет, но и неговата уязвимост. Младостта му създаваше у него илюзорното усещане, че животът продължава вечно, че човек не е отговорен за действията си. Познавах добре тази илюзия. Аз самият бях живял така през първите двайсет години от живота си, вземах погрешни решения и предприемах неразумни действия. Сега разбирах, че животът ми е крехък като стъкло. Гарет беше оцелял, но как щеше да живее от сега нататък?

Ами Изабела, чийто живот бе изпълнен с много повече събития от моя въпреки всичките приключения, през които бях преминал? Нейната страст и жизненост понякога създаваха непреодолима пропаст между нас. Дали тази присъща на характера ми черта да се отдръпвам назад и да наблюдавам, а не да участвам активно в събитията, не бе причина за фаталното отчуждение между нас? Нямах отговор на тези въпроси. Може би затова бях така напълно обсебен от астрариума, може би за мен това бе начин да поправя грешките си от миналото, несъзнателен опит да си я върна. Наистина ли мислех, че ако разгадая енигмата на астрариума, щях да намеря отговора на всички нерешени проблеми?

Дръпнах пердетата и се изолирах от града и от ярката луна.

Няколко часа по-късно лежах, вперил поглед в тавана. Погледнах часовника до леглото, беше шест сутринта. Това означаваше, че в Египет вече е осем и Мустафа отдавна е отишъл на нефтеното находище. Реших да му се обадя, за да се разсея, а и да проверя как вървят нещата там. Връзката беше лоша, но се чуваше далечният тътен на работещите сонди. Този шум ме върна обратно там и изведнъж усетих, че ми липсва нефтеното находище с многото хора, които се движеха насам-натам, с острите специфични миризми, с виковете. Това бе добре познатият ми материален свят.

— Мустафа, Оливър се обажда. Как вървят работите?

— Ти ли си, Оливър? Чудесно, че се обаждаш, опитвам се да се свържа с теб от няколко дена. Ду Воор ми каза, че си изчезнал някъде…

— Сложно е. Как върви сондирането?

— Чакай да отида някъде, където можем да говорим спокойно.

Виковете на работниците постепенно заглъхнаха, очевидно Мустафа се бе отдалечил от тях. След миг чух отново гласа му в слушалката.

— Имам страхотни новини, Оливър. Попаднахме на варовик с голямо съдържание на петрол, а все още не сме стигнали до целта си. Но има нещо много по-интересно. Очевидно е настъпило голямо разместване на подпочвените пластове и сеизмичните данни не отговорят на реалността. Трябва да дойдеш тук, в Синай, Оливър. Според мен трябва да прокараме нови сеизмични линии. — Говореше бързо и задъхано от вълнение.

— Спри малко, Мустафа. Може да се окаже, че тази новина е лоша, а не добра.

— Сигурен съм, че не е лоша. Имаме около шейсет метра чист петрол, а според мен новата структура се простира много по на изток и навлиза в новия участък. От хеликоптера ми се стори, че…

— Чакай малко, земните форми не се образуват за една нощ.

Прозях се толкова широко, че челюстта ме заболя, а в слепоочието усещах неприятна пулсираща болка.

— Така е, но преди няколко седмици имаше земетресение.

Седнах в леглото.

— На двайсет и девети април ли?

— Точно така, ти откъде знаеш за него?

— Фартайм ми каза, бил е същият трус, при който загина жена ми. Просто нямах представа, че разломът стига чак дотам. Старото находище и кладенците удържаха ли?

— Изглежда не са засегнати, няма никакви течове. Но има нов скален резервоар, който изглежда многообещаващ. Появи се нов резервоар, явно цялата структура под повърхността на земята се е променила. Дори от въздуха изглежда по различен начин, можеш да видиш белезите по ръба. Най-вероятно това е тънка разломна линия, която идва чак от Александрия.

Обикновено Мустафа беше прекалено предпазлив. Никога не го бях чувал да говори толкова въодушевено.

— Добре, ще се опитам да хвана по-ранен полет — обещах аз. — До четвъртък ще съм в Порт Саид.

— Благодаря ти, Оливър. Няма да съжаляваш. Знам го със сигурност. Иншаллах!

Затворих телефона и погледът ми беше привлечен от очертанията на астрариума, който блестеше на светлината, идваща от електронния будилник.

Куфарът ми беше в ъгъла на хотелската стая. В него имаше дънки, един костюм и едно старо дънково яке. От Кайро можех да си купя всичко останало, което ми беше необходимо. След петнайсет минути вече си бях осигурил билет за вечерния полет до Египет.

Аз бях бягащият човек. Но от какво бягах?

Гласът на Гарет се извисяваше над звука от бас китарата и се мъчеше да заглуши монотонния футболен коментар, който идваше от телевизора, закачен срещу леглото. Песента свърши с един отекващ рефрен, който премина през болничната стая като лъч светлина. Брат ми изключи касетофона, имаше относително добър и здрав вид.

— На концерта в „Дъ Вю“ дойде представител на една звукозаписна компания — „Стиф Рекърдс“. Вика ни за прослушване. Кой знае, може да излезе нещо — каза той и се отпусна върху възглавниците.

— Това е чудесно, Гарет. Искрено се надявам, че групата ще направи пробив, заслужавате го.

— Утре ме изписват от тук, трябва само да свършат с изследванията на бъбречните и чернодробните ми функции. Изглежда състоянието ми е доста добро, като се има предвид, че само преди два дни бях почти мъртъв.

— Не беше мъртъв. Беше в кома.

— Почти ме бяха пуснали в рая. Благодаря, че си платил да ме настанят в отделна стая. Чувствам се като истински баровец.

— Това е най-малкото, което мога да направя за теб.

На екрана видяхме как целият стадион започна да ликува, когато „Карлайл Юнайтед“ вкара гол. И двамата се обърнахме и се загледахме в телевизора. Още от детството си познавах този стадион, дървените парапети, светлинното табло покрай игрището, коравите северняци, изправени на крака и крещящи с цяло гърло.

— Татко ще е много щастлив — промърморих.

— Щастлив ли? Ще излезе навън, за да закачи знамето.

Отново усетих кръвната връзка между нас и неописуемата радост да бъда с член от семейството си. След това Гарет заговори:

— Благодаря ти, че не му каза…

Протегнах се и поех ръката му, все още извърнат към телевизора. Седяхме и гледахме мача, стиснали ръцете си.

— Не беше опит за самоубийство — каза Гарет и дръпна ръката си от моята.

Отново се държеше като зрял мъж.

— Знам.

— Няма да се случи отново, обещавам.

— И това знам — отвърнах и го погледнах право в очите. — Това е шансът ти да се откажеш веднъж завинаги — позволих си отново да заговоря на тази тема.

За моя най-голяма изненада той се отпусна назад, нацупи се и зае отбранителна позиция.

— По дяволите, беше само една грешка. Нямам истински проблем. Ще видиш, че ще успея и ще стана известен.

— Просто ми обещай да не правиш повече глупости.

Не ми отговори. Станах и взех раницата си, астрариумът отново беше на сигурно място в нея.

— Този път не оставай там толкова дълго време, моля те! — Гарет вдигна поглед към мен.

— Нямам такива намерения. И запомни, че ако се обадиш в офиса, оттам винаги ще намерят начин да се свържат с мен.

Наведох се над него, бях твърдо решил да го прегърна, независимо колко непохватен можеше да изглежда жестът ми. Докато се навеждах, забелязах върху нощното шкафче скицник. На отворената страница се виждаше женско лице, което ми се стори познато. Вдигнах скицата и я огледах внимателно — беше Банафрит. Познавах лицето й от снимките, които бях виждал в дисертацията на Амилия Линхърст, и което беше по-тревожно, от сянката, която астрариумът беше хвърлил онази вечер в Египет. Хлътналите очи, тежките вежди, плътните устни не можеха лесно да бъдат сбъркани.

— Коя е тя? — попитах аз.

— Не знам. Образът й беше в съзнанието ми, когато излязох от комата. Зоуи настояваше да я нарисувам. Имах чувството, че наистина бе дошла да ме посети. Човек може да стане престъпник заради лице като това. — Гарет се загледа замислено в рисунката. След това толкова бързо смени темата, че почти не успях да реагирам: — Бях прав за астрариума, нали така, Оливър?

Затворих вратата и отново седнах до него.

— Слушай ме внимателно, ако някой се появи и започне да задава въпроси, нищо не знаеш и освен това никога не си работил с Изабела, разбра ли?

— Да не би да си в беда?

— Някой е нахлул в апартамента ми и е изпочупил всичко.

— Тя го откри, нали, Оливър?

Кимнах едва забележимо.

— Господи, осъзнаваш ли, че това е нещо изключително?

— Моля те, Гарет, говоря ти съвсем сериозно. Много хора искат да го притежават, а те са изключително опасни. Искам начаса да забравиш, че сме водили този разговор.

— Вече го забравих. Но какво ще правиш отново в Египет? Там ще си в много по-голяма опасност, отколкото си тук, прав ли съм?

— Имам да довърша някои работи там. Освен това обещах на Изабела.

Отново се отправих към вратата.

— Значи това е последното нещо — каза Гарет.

Обърнах се отново към него.

— И гледай да не направиш нещо изключително глупаво, като например да умреш. Обещаваш ли ми?

— Обещавам.

До кацането оставаше още един час и Средиземно море вече се виждаше. Сянката на самолета преминаваше по набраздената му синя повърхност. Хвърлих поглед към вестника, който държах в ръцете си. Цялата първа страница бе заета от новината за смъртта на Елвис Пресли. Спомних си как баща ми го имитираше, докато негова песен звучеше по радиото. Това беше един от малкото случаи, когато видях майка ми да се смее.

Тази година се бяха случили толкова много събития, които създаваха у мен усещането, че цяла една епоха си отива. Може би просто моето поколение се прощаваше с наивния си оптимизъм и на негово място идваха скептицизмът и моралната празнота. По-младите от мен, хората на възрастта на Изабела, бяха гневни и не без основание, лишени от всичките си илюзии. Смъртта на Елвис дошла вследствие на злоупотреба с най-различни вещества и в резултат на това, че той бе разрушил мита за самия себе си, беше още една проява на това тотално разочарование.

Вперил поглед в Кайро, докато летяхме над делтата на Нил, осъзнах, че и аз самият съм започнал да се променям. Не исках да се замислям върху истинските причини, поради които бях нагласил дисковете на астрариума, така че да показват рождената ми дата. Не беше само защото ученият в мен искаше да отправи предизвикателство към механизма. Бях воден от перверзното желание да установя дали е било възможно Изабела да спаси живота си. С връщането ми в Египет пред мен се откриваше удобен случай да разреша загадката на астрариума и да оставя Изабела да почива в мир. Макар изобщо да не бях суеверен, не можех да се примиря с мисълта, че душата й е хваната в капан в нещо, подобно на чистилище.

Хвърлих поглед към багажа над главата ми. Астрариумът беше на сигурно място в раницата. Бях съобщил на летищните власти, че пренасям един геоложки апарат. В началото ме изгледаха с подозрение, но когато им показах билета си първа класа, бързо ми дадоха знак, че мога да премина нататък.

Огледах пътниците в самолета. Три седалки пред мен седеше един висок, изискан арабин, който беше вперил поглед в мен. Щом погледите ни се срещнаха, той веднага се извърна напред. Забелязах го още при излитането ни от „Хийтроу“. Дали някой се беше закачил за мен и щеше да ме следва чак до Александрия? Докъде се простираха пипалата на принц Маджид, а вероятно и на Хю Уолингтън? Извърнах глава в другата посока. В ума ми се въртяха всякакви ужасяващи сценарии, но в следващия момент подскочих на мястото си, защото самолетът беше започнал да се снишава и бяхме попаднали в зона на турбуленция. Без всякакво предупреждение самолетът пропадна надолу, но след това се стабилизира. Стюардесата залитна и се хвана за облегалката на стола ми. Погледнах през илюминатора. Под нас като мираж от високи сгради от пясъчник се виждаше Кайро. По небето нямаше нито едно облаче.

— Турбуленция в такова хубаво време? — обърнах се към стюардесата. — Аз самият съм пилот, но най-често управлявам чесна.

Тя се озърна, за да се увери, че никой друг не ни чува, и се наведе към мен:

— Трябва да ви кажа, че изглежда има някакъв проблем с уредите, но това да си остане между нас. Нещо не е наред с автопилота, повредата настъпи още при излитането. Затова пилотите трябваше да управляват самолета ръчно. Но не се безпокойте, капитанът е отличен пилот, бивш военен.

Отново погледнах към багажа над главата си. Стори ми се, че дочух въртенето на магнитите. Възможно ли беше намагнетизираният астрариум да причинява смущения в навигационните уреди на самолета?

Самолетът се наклони на една страна, лампичките, показващи, че коланите трябва да се затегнат, светнаха. Наведох се към илюминатора. Видях трите пирамиди, когато прелетяхме над Гиза. Застанали мълчаливо една до друга, те бяха величествено свидетелство за това, че човек винаги се е стремял да надмогне смъртта. След десет минути самолетът плавно заходи към летището и леко се разтресе, когато колелата докоснаха пистата.

26

След като слязохме от самолета, изчаках да видя какво ще направи високият арабин, но той изчезна, без да ме удостои с повторен поглед. Отправих се към шкафчетата за багаж, които Британските авиолинии пазеха за пътниците първа класа. Дълго време разсъждавах къде да скрия астрариума, докато съм в Египет. След нахлуването в апартамента ми вече не бях сигурен, че е безопасно да го нося със себе си, но от друга страна се безпокоях, че може да се случи нещо, докато съм на нефтеното находище. В залата за пътници първа класа винаги имаше полиция и освен това знаех със сигурност, че това е едно от малкото места в Египет, където не можеш да подкупиш охраната. След като се убедих, че в стаята за багаж няма никого, поставих астрариума в едно шкафче, заключих го и скрих ключа между външната кожа и хастара на обувката си. Винаги криех парите си там, когато пътувах из Африка.

На следващата сутрин закусих рано, взех под наем една стара хонда и отпътувах за Порт Саид. На всеки няколко километра по пътя имаше табели с надпис: „Чужденците нямат право да се отклоняват от шосето“. Минах по един мост и махнах с ръка на войника, който седеше на една обърната щайга, небрежно сложил пушката в скута си. Тъй като властите се опасяваха от военен конфликт, всички мостове се охраняваха и снимането им беше забранено.

Трудно ми беше да си представя, че в тази страна някога може да настъпи истински мир. Знаех, че в западния край на Египет е имало престрелка между египетските и либийските части и армиите на двете страни вече бяха влезли във въоръжен сблъсък както по земя, така и по въздух. Садат отново беше във война.

Междувременно бях преминал от другата страна на моста и около себе си виждах останки от египетско-израелските конфликти — обгорели картечни гнезда, стари танкове, някои от тях обърнати наопаки. Отломките на един военен хеликоптер стърчаха, полузаровени в пясъците. На едната му страна все още се виждаше синята звезда на Давид. Трагичните свидетелства на вековната омраза лежаха разхвърляни като играчки, принадлежали някога на дете гигант. Продължих да се движа по коларския път през пустинята, като внимавах да избегна дупките и да не ударя някоя коза, изпречила се случайно пред мен. Моторът на колата издаваше ужасен шум и само се молех да не се повреди окончателно. Страхувах се от призраци, представях си как духът на някой загинал войник стои край пътя, усмихва се плахо и се опитва да хване на автостоп кола, която да го върне в света, който вече не съществуваше.

Включих радиото, дълбокият глас на Елвис моментално изпълни колата. Предаването се излъчваше от някоя американска база в Ирак. Продължих напред, пред мен се виждаше само небето над пустинята. Унесен в пътуването усетих как тревогите от случилото се през последните седмици в Лондон постепенно се изпариха и пред мен остана само хоризонтът, който ми се струваше, че мога да докосна с ръка. Докато се движех така, зад гумите на хондата се вдигаше истинска пясъчна буря, а аз се чувствах все по-уверен в себе си, освободен от всякакви спомени. Обичах тази страна, въпреки всичките неразбории и цялата й чудатост.

Четириместната чесна зави наляво, крилата й се наклониха към слънцето и тя се върна, за да направи още един обход на района, над който току-що бяхме прелетели. Бях вперил поглед в хоризонта, който от водоравен се изкриви под ъгъл, и отново ме обзе онова вълнуващо усещане за всемогъщество, което изпитвах винаги по време на проучвания. Обхващаше ме особено оживление, когато наблюдавах земните форми под мен. Тогава имах невероятното усещане, че се издигам над човечеството, над историята на Земята, обхващаща милиони години. Имах чувството, че способността ми да разчитам топографията на планинските местности и речните корита ми дава възможност да погледна назад в далечното минало, както и в далечното бъдеще. Можех да видя как светът първо се е разпрострял нашироко, а после се е свил. Как океаните са унищожили част от бреговете, а самите континенти са се преместили, как лавата от вулканите е оставила дълбоки следи по склоновете им. И нещо много по-важно, можех да видя къде Земята е скрила съкровищата си в гънките на шелфа или в богатите на нефт рифове.

След като бях позвънил на Мустафа от Лондон, разговарях с „Александрия Ойл Къмпъни“ и накрая със самото Министерство на петрола. Съседният терен, в който вероятно се простираше новото находище, беше определен да бъде разработен от някоя приятелски настроена чуждестранна компания в съответствие с новата икономическа политика на Садат. Съгласих се с предложението на Министерството да използваме съществуващото оборудване и наличен персонал, за да огледаме терена. Информацията, която щяхме да получим, щеше да им помогне при бъдещите преговори. Реших все още да не споменавам нищо пред Йоханес за това развитие на нещата. В крайна сметка нищо не бе сигурно.

Срещнахме се с Мустафа на малкото летище в Порт Саид и седнахме да поговорим в залата за заминаващи. Тя всъщност представляваше една ниша, в която имаше диван и няколко кресла от изкуствена кожа, а на стената, над празното гише, където само един вентилатор бръмчеше самотно, висеше прашна фотография на Насър, облечен във военна униформа. Анализирахме сателитните снимки на областта, които компанията ни беше предоставила. Бяха направени през 1972 година от сателит на НАСА и на тях се виждаше почти цялата територия на изток от Суецкия канал. Геологическият потенциал на терена, който разглеждахме, не изглеждаше особено обещаващ. На снимките се виждаше огромна светло оцветена равнинна местност, разположена малко над морското ниво. Това означаваше, че хребетът, който сега търсехме от самолета, наистина се бе образувал съвсем наскоро, може би в резултат на земетресението. Все още не разполагахме с достатъчно данни, за да определим това. Трябваше да слезем на земята и да започнем същинското проучване.

— Ето го! — извика Мустафа и посочи през илюминатора. В скута му лежаха две карти.

Погледнах надолу. Сондажните кули на нефтеното находище в „Абу Рудиз“ стърчаха и приличаха на детски играчки. Оцветеният пясък около всяка една от тях напомняше на мастилено петно. Но това, което Мустафа ми сочеше, беше един бял хребет, който приличаше на белег и се простираше на около двайсет километра точно под краката ни. Потупах пилота по рамото. Хоризонтът отново се наклони, когато той сниши самолета, за да можем да огледаме терена по-отблизо.

— Погледни тук — каза Мустафа и описа с пръст хребета върху картата.

С изненада забелязах, че надписите върху нея са на иврит, и го погледнах въпросително. Той се захили.

— Израелска е, купил съм я на черно. От 1973 година е. Вероятно е военна, но израелските карти са най-добрите, които могат да се намерят.

Районът, в който се издигаше хребетът, беше отбелязан на картата като абсолютно равна повърхност, също както се виждаше и на сателитните снимки. Нямаше никакви външни белези, които да показват наличието на басейн от подземни карбонатни платформи, геологическите доказателства за съществуването на скрити резервоари от нефт и газ. Отново погледнах през прозореца. Самолетът се беше снишил и хребетът се виждаше съвсем ясно. Единият склон беше съвсем полегат, а другият — с наклон от около десет градуса, което даваше известна представа за подземната структура.

— Изглежда все едно Господ е стъпил най-неочаквано тук и е оставил гънка по килима — отбеляза Мустафа.

— Добре казано, но не звучи много научно — отвърнах аз, докато наблюдавах пейзажа под нас.

Мустафа се разсмя. Погледнах отново картата. За втори път прелитахме над това земно формирование и знаех, че правилно сме отбелязали отправните точки. Картата пред нас показваше, че земята под краката ни би трябвало да е плоска като палачинка, но когато погледнех през илюминатора, съвсем ясно виждах очерталия се хълм.

— Преди имало ли е земни трусове тук? — попитах аз, безкрайно озадачен от това, което виждах.

Мустафа ми показа втората карта. Този път надписите бяха на руски.

— Тази карта е от края на петдесетте години, но както виждаш, е съвсем същата като картата от 1973 година. В долината няма нищо друго, освен чакъл и кози. А сега всички данни сочат, че нефтеното находище най-вероятно се простира чак дотук. — При тези думи той посочи върху картата района от „Абу Рудиз“ до мястото, където се намирахме в момента. — Оливър, ако всичко е така, както изглежда, може да се окаже, че сме направили огромно откритие. — И той сграбчи ръката ми от вълнение.

От момента, в който видяхме хребета, моята интуиция също ми подсказваше, че сме открили ново нефтено находище. Пейзажът под нас беше като илюстрация от учебник, показваща къде трябва да се поставят сондите. Освен това имаше нещо в оцветяването на скалите в далечната част на хребета, което накара сърцето ми да се разтупти от прилива на адреналин. Опитвах се да прикрия ентусиазма си. Имах пълно доверие в Мустафа, но преди да кажа нещо определено, трябваше да придобия по-ясна представа за какво точно ставаше въпрос и да разбера с кого още беше разговарял за това. Но най-много от всичко исках да повървя по хребета.

— Да слизаме — предложих аз.

Самолетът кацна на едно равно място точно в подножието на хълма. Теренът беше пуст и гол, тук-таме се виждаше по някой голям камък, около който бяха поникнали ниски, изкривени храсти. Мустафа и пилотът свалиха от самолета гравиметъра, уредът, с които се измерват промените в гравитационното поле, които биха показали наличието на промяна в структурата на земната кора, както и наличието на скални маси, съдържащи нефт. Освен това имахме и уред, за който казвахме, че може да „подушва“, тъй като улавяше и най-малките количества въглеводород. Ако полевите тестове покажеха възможността за наличие на нефтено находище, тогава щяхме да проведем сеизмологични изпитания. Щяхме да използваме експлозиви и така да предизвикаме ударни вълни, които да ни покажат каква е подземната структура и по този начин да създадем двуизмерни, а може би и триизмерни образи на подземните пластове, в които се съдържаше нефтът.

Изкачих се на върха на хребета и огледах терена наоколо. Поех дълбоко въздух и усетих едва доловимия мирис на сол и на нещо друго под нея, в което според мен се долавяше слабият дъх на нефт. Помислих си, че този дъх може би идваше от вече разработените находища на запад. Обърнах се в тази посока и установих, че вятърът духа откъм Горен Египет, тоест от противоположната посока. Наведох се и вдигнах малък камък, който като че ли се бе откъртил от някоя скала. Подуших го. Това беше стар номер, с който си служеха всички геолози. Опитвах се да доловя слабия мускусен аромат, който подсказваше наличието на нефт. Мирисът на камъка беше обещаващ.

Загледах се към по-стръмния склон. Един стар овчар, бедуин, седеше в сянката на билото и наблюдаваше как няколко мършави кози пасат туфите пустинна трева, разпръснати тук-там по склона. Викнах за поздрав, а след това се спуснах към него.

— Салам алейкум — поздравих уважително овчаря, когато го приближих.

— Алейкум салам — отвърна той и потупа с ръка плоския камък, върху който седеше, за да седна до него.

Поклоних му се за поздрав и се настаних до него. Той ми предложи парче тютюн за дъвчене, което приех, и след това дискретно го прибрах в джоба си.

— Откога пасеш козите по тези земи, приятелю?

— От много, много години. — Той направи неопределен жест на изток. — Но сега съм объркан. Бях на това място преди четири пълни луни и това нещо го нямаше тук.

— Кое нещо?

— Това — каза той и потупа плоския камък, на който седяхме, а след това посочи хребета зад нас. — Изникнало е през нощта като гъба.

— Гъба в пустинята?

Той се разсмя, след това се закашля и накрая изплю в пясъка оцветената от тютюна слюнка.

— Има много неща, които не мога да си обясня — звездите, които са по-стари от светлината, променливите чувства на жените, мечтите на президента Садат и въпреки това вярвам в тях, защото ги виждам с очите си. Може да е магия, но ето го и това пред очите ми. Такава е волята Божия и аз вярвам в нея.

Той се усмихна отново, извади от пазвата си муска против уроки и я допря до челото си.

Вниманието ми беше привлечено от черна буца, която лежеше на земята. Вдигнах я и я помирисах. Имаше силен, остър мирис, беше катран, примесен с нефт. Вероятно се бе появила на повърхността по време на земетресението и вече се разлагаше под въздействието на въздуха и слънцето. Усетих как гърлото ми се стегна от вълнение. Прикрих чувствата си и пуснах част от буцата в джоба си.

Изправих се и проследих с поглед пласта по-тъмен пясък, който завършваше в една малка пукнатина в земята. От нея бе израснал храст, вече изсъхнал, а в калта около него се виждаха множество отпечатъци от птичи крака. Хищни птици се срещаха доста често из пустинята, но кал? В този район от години не бе капвала капка дъжд.

— Оливър!

Гласът на Мустафа ме стресна. Той самият се показа на билото, размахвайки някакъв лист в ръка.

— Геофизичните данни изглеждат много обещаващи. Знаех си, че сме близко.

Докато се изкачвах по склона към него, бедуинът ме настигна и ме хвана за ръката.

— Това е Божие творение. Не можеш да го ограбваш, без това да има последици за всички нас. Не забравяй, приятелю, че ти си само един човек, а Аллах е всемогъщ!

Върнахме се на нефтеното находище, което разработвахме. Обиколих сондажната кула, в чието изграждане бях участвал преди няколко месеца. Тя бе преместена на около километър на югозапад и сега сондираше в същия резервоар, в който бяхме направили и първия кладенец. Този кладенец в момента произвеждаше около петнайсет хиляди барела на ден. Видях как нефт и кал се изкачват по сондата и вече беше ясно, че и от този кладенец ще се добива не по-малко нефт, отколкото от предишния.

От огромните сита поставени наблизо се издигаше пара, докато горещата кал излизаща от недрата на земята се изливаше през тръбата като вътрешностите на някакво огромно подземно чудовище. Огромните сита се движеха и по този начин отделяха калта от парчетата скала в нея. След това калта се отмиваше в ямите и изпълваше въздуха с острата миризма на нефт и пръст. Махнах с ръка на работника, който наблюдаваше отделянето на скалните парчета, и след това дръпнах Мустафа встрани от шума на генератора.

— Онова ново нефтено поле се намира на терен, за чието разработване ОПЕК е дала разрешение, нали така?

— Естествено.

— И досега не си споменавал на Йоханес за него?

— Аз работя за теб, Оливър, не за Йоханес. Знаеш това много добре.

Кимнах, след това ужасен от внезапно обхваналата ме алчност, вперих поглед в хоризонта. Видях един камион, на който бяха натоварени огромни конструкции, които щяха да се използват при изграждането на този кладенец. Тази гледка ми вдъхна увереност. Тук ставаше въпрос за индустрия и търговия, а това са колелата на прогреса. Познавах този терен и имах пълно доверие в него.

— Хайде, преди да кажем нещо на когото и да било, да прокараме сеизмичните линии и да видим какво ще излезе. Може би така ще е най-разумно.

— Съгласен съм с теб, приятелю.

Мустафа си подаде ръката и аз я стиснах, договорът беше сключен.

Но докато се отдалечавах, предупреждението на Енрико Силвио за това, че астрариумът може да ми предложи фаустовска договорка, отекваше в съзнанието ми въпреки бумтенето на сондажната кула. Полагах огромни усилия, за да си наложа да мисля рационално и въпреки това не можех да се отърва от мисълта, че земетресението беше предизвикано по някакъв начин от откриването на астрариума. Така се бе освободила необяснима сила, достигнала до нас през времето и пространството. Освен това не можех и да пренебрегна съвпадението, че Мустафа ми се обади съвсем скоро след като бях предизвикал астрариума. Ако Моисей наистина го беше използвал, за да раздели водите на Червено море, ако беше свързан с огромните вълни, разрушили остров Антиродос, който се е намирал край бреговете на Александрия, ако астрариумът наистина притежаваше такава огромна мощ, тогава какви ли можеха да бъдат последствията от това, че нагласих дисковете да показват рождената ми дата?

27

Вече беше късен следобед, когато лагерът се появи на хоризонта. Температурата беше започнала да пада, пустинята изстиваше. Когато пристигнахме, забелязах полицейска кола, паркирана пред моето бунгало.

— Да не си се забъркал в някакви неприятности, Оливър? — попита Мустафа.

— Възможно е.

Колата спря, а ние останахме в джипа още няколко минути.

— Остави ме аз да се оправя с полицията — прошепна Мустафа на английски. — Знаеш, че имам връзки там.

Хвърлих поглед към шофьора, след това изведнъж ме обзе страх, наведох се и измъкнах ключа от обувката си. Пуснах го в ръката на Мустафа. Нямах друг избор. Налагаше се да му се доверя.

— Вземи това, Мустафа. Ако ме арестуват, отиди в Кайро, в чакалнята за пътници първа класа на Британските авиолинии. Шкафчето е регистрирано на името на компанията. В него има една раница.

— Ще го направя — кимна той. — Можеш да ми се довериш напълно.

Жилищните помещения бяха обзаведени съвсем скромно — в стаите имаше по едно тясно желязно легло с раиран дюшек, целият на буци, електрически чайник, малък хладилник и скрин, който изпълняваше функциите едновременно на шкаф и на маса. Никога не бях живял повече от няколко дена при такива условия, но много от колегите ми не бяха такива късметлии. Някои прекарваха по цели седмици на нефтените находища. В бунгалото ми все още имаше вещи, принадлежали на предишния му обитател, италианец, католик, който бе работил като сондьор. Така и не си направих труда да ги изхвърля. На стената над леглото висеше изпокъсана картина, представляваща Дева Мария, която се възнася към небето, стъпила на облак. Имаше малка библиотека, скована от най-различни дъски, закрепена с два ръждиви пирона за стената. В нея бяха подредени най-различни и доста изпокъсани книги — „Шокът на бъдещето“; „Корени“; „Страх от летене“ на Ерика Джонг; „Любовна история“ (на английски); „Хълмът Уотършип“ и както изведнъж за свой най-голям ужас забелязах книгата на американския писател от еврейския произход Хаим Поток „Името ми е Ашер Лев“. Това никак нямаше да се хареса на египетската полиция.

Когато двамата с Мустафа влязохме в бунгалото, заварихме двама полицаи, които разковаваха дъските на скрина. Малкото дрехи, които държах в него, бяха разхвърляни навсякъде по пода. Друг полицай, очевидно началникът им, се бе излегнал на леглото ми и ги наблюдаваше. Когато ме видя, той бавно се изправи, решен по всякакъв начин да демонстрира неуважението си към мен.

— Ти си господин Уорнок, британски гражданин, нали?

Пристъпих напред, така че да не може да забележи книгата на Поток. Страхувах се да не заподозрат, че съм от еврейски произход, можеха дори да решат, че съм член на Мосад.

— Проблем ли има? — попитах аз.

— Може би.

Той изкрещя нещо на своите хора на арабски, очевидно им нареди да вдигнат дюшека, и след това се обърна към мен:

— Може би си шпионин?

Старият раиран дюшек падна на пода и вдигна облак прах. Под него се показаха две списания „Плейбой“ от 1968 година. Полицаят ги взе и ги размаха заплашително към мен.

— Твои ли са? — попита той настойчиво.

— Разбира се, че не! — отговорих аз остро, по възможно най-убедителния начин.

Полицаят избухна в смях, а колегите му се присъединиха към него. Двамата с Мустафа запазихме пълно спокойствие. Това не се хареса на полицая и той удари с палката си по желязната рамка на леглото.

— Смешно, нали? Много смешно.

Мустафа също се разсмя. След малко и аз направих същото. Сърцето ми блъскаше до пръсване, докато полицаят разлистваше страниците на списанието. Спря и се загледа в постера, от който глупаво се хилеше една блондинка и показваше огромните си гърди. На главата си носеше каубойска шапка и беше прекрачила едно седло, поставено върху бала сено. Полицаят вдигна постера към мен. Момичето от него ми се усмихна, белите му зъби подигравателно искряха в сравнение с жълтеникавите изпочупени зъби на полицая.

— Таз да не ти е сестра?

В същия момент в атмосферата около нас се усети огромно напрежение, защото останалите мъже, схванали ужасната обида, се обърнаха към мен.

— Внимавай — предупреди ме тихо Мустафа на английски.

Замълчах. Ако се опитах да се защитя, само щях да ядосам полицая още повече, а като си мълчах, подронвах авторитета си пред всички. Стана ми ясно, че е получил нареждане да ме арестува, в противен случай не би си позволил такива волности.

— А може би предпочиташ момчета? — продължи да ме дразни той. — Ако е така, наистина не ти завиждам, приятелю.

Този път никой не посмя да се разсмее. Усетих, че ръцете ми се свиват в юмруци, синът на миньора се подготвяше за схватка. Но ако сега му налетях на бой, това щеше да е равносилно на самоубийство.

Мустафа усети опасността и застана между нас.

— Господин полицай, господин Уорнок е приятел на Египет. Правителството го е наело на работа. Сигурно е станала някаква грешка.

— Няма грешка. Наредено ми е да го изпратя под конвой до Александрия, за да бъде разпитан.

— На какво основание?

— Това е въпрос, който ще се реши между господин Уорнок и началника ми, полковник Хасан.

На лицето на Мустафа грейна усмивка.

— Полковник Халид Хасан от Мансура ли имате предвид?

Този въпрос очевидно обърка полицая и той изгледа внимателно първо Мустафа, а после и мен.

— Същият. Защо? — попита той подозрително.

— Тогава няма проблем. С Халид Хасан сме добри приятели. Като деца сме израснали заедно в Ел-Оруа ел-Уоска. Много ще се ядоса, когато разбере, че сте арестували мой приятел.

— Не го арестуваме, просто искаме да му зададем някои въпроси.

Стоях като вцепенен по средата на стаята. Никога преди това не се бях чувствал толкова безпомощен. Мисълта, че съм скрил астрариума, не ми действаше никак успокоително и за момент си помислих, че това сигурно е последният ми ден на свобода. Погледнах към Мустафа, на лицето му отново бе изписана загриженост, явно и на него му минаваха същите мисли през ума.

Полицаят ме побутна към скрина и разпилените по земята дрехи.

— Събирай си нещата, тръгваме веднага.

Погледнах нагоре към единствения прозорец, пред който имаше решетки. Небето започваше да просветлява и синкавата светлина влизаща през прозореца показваше, че е на зазоряване. Опитах се да преценя колко време беше минало, откакто ме бяха хвърлили в затвора. От тогава имаше най-малко дванайсет часа. Докато преминавах по краткия път между полицейския джип и килията си, успях да се огледам и разпознах, че това е същата сграда, в която ме бяха разпитвали последния път — главното управление на полицията на улица „Ал Фатех“ в Александрия. Зад строгата фасада имаше цял лабиринт от стаички, разположени около вътрешния двор. Вътре беше влажно, острата миризма на урина и карболов сапун се смесваше с един друг отчетливо доловим мирис, мирис на страх.

Разпитваха ме часове наред. Флуоресцентната лампа светеше ярко над главата ми, имах чувството, че прогаря части от мозъка ми. Когато се концентрирах, ми се струваше, че улавям мириса на собственото си сиво вещество, което се пържеше като бекон. Бях свръхизтощен и мислите ми се люшкаха като боксьор, който вече не може да стои на краката си. Синините по лицето и гърба ми бяха свидетелство за лошото отношение на полицая, който ме доведе тук. Но офицерът, който ме разпитваше, беше съсредоточил цялото си внимание върху обстоятелствата около смъртта на Изабела. Непрекъснато повтаряше, че гмуркането е било незаконно и че е било извършено във военна зона, където хора като нас нямат право на достъп.

— Казах ви и преди — повторих уморено за кой ли път, — в деня, в който тя почина, нямах никаква представа, че гмуркането е незаконно, докато не се качихме на лодката. Съпругата ми не ми беше обяснила всичко подробно.

— Значи ви е лъгала, сър.

Офицерът, изключително любезен човек към петдесетте, непрекъснато ми се извиняваше. В началото се хванах на въдицата му, но след това разпитът се проточи с часове и той не ми позволяваше нито да си почина, нито да отида до тоалетната. Нарочно използваше тази тактика, за да ме унижи и пречупи.

— Добре, може и да ме е излъгала, какво значение има това? Удави се, преди да е открила каквото и да било.

Главата ми клюмна на гърдите. Единственото, което исках, бе да ме оставят да се наспя. Очите ми сякаш бяха потънали в дълбоки ями. В главата ми се въртяха странни откъслечни фрази, както и думи от известни стари песни — на „Бийтълс“ и на „Манкиз“. От изтощението и обезводняването бях започнал да изпадам в делириум, но от време на време имах моменти на просветление. Знаеха ли за съществуването на астрариума? Не бяха посмели да ме арестуват още на летището, но дали бяха успели да проникнат в чакалнята за пътници първа класа? Бяха ли задържали още някого? Хермес Хемиедес? Мустафа? Може би дори Франческа Брамбила, макар че не можех да си представя старата дама да им позволи да се отнасят към нея по подобен начин.

— Жена ти работеше с шофьора Фахир Алсайла, нали така?

Вдигнах глава и се опитах да срещна погледа на офицера. Очите му заплуваха в кръг, бяха меки, кафяви очи, които ме гледаха с престорено съчувствие. Само ако можех да го сграбча и да го стисна силно, помислих си съвсем безразсъдно.

— За първи път чувам това име — излъгах.

— Тогава може би познаваш човек на име Хермес Хемиедес? — настоя той.

Когато отказах да отговарям, офицерът кимна на полицая, който стоеше отстрани и той ме издърпа от стола, за да се изправя на крака. Мернах лицето на един мъж, който стоеше пред прозореца на вратата и ме наблюдаваше. Лицето му ми се стори странно познато и през замъгленото си съзнание отчаяно се опитвах да си спомня къде го бях виждал. Постепенно споменът ми изплува. Предаването „Панорама“, което бях гледал по телевизията в Лондон. Това беше довереният човек на принц Маджид. Спътникът на Омар.

В стаята влезе друг полицай и каза на разпитващия ме, че Мосри чака отвън. Името изсвистя във въздуха като нажежен въглен, потопен във вода. Исках на всяка цена да го запомня, затова се заслушах внимателно в звуковете и ги повторих: Мосри. Офицерът кимна и Мосри влезе в стаята. Като че ли в същия момент температурата вътре рязко падна. От него се носеше някаква кисела миризма. Впи поглед в мен, имах чувството, че се опитва да надникне в черепа ми, и въпреки това не можех да се извърна. Липсата на каквито и да са емоции от негова страна ме ужаси, както и усещането за свръхинтелигентност, което се излъчваше от него. Спомних си как преди няколко години в Ангола се бях запознал с един военен главатар, който набираше деца войници и ги изпращаше на сигурна смърт. Сега за втори път през живота си бях изправен пред въплъщението на злото. Въпреки огромното ми изтощение усетих, че страхът отново стиска гърлото ми. Връзката вече ми бе съвсем ясна. Омар — Мосри — Маджид. Астрариумът. Не бях сигурен, но подозирах, че всичко това имаше отношение към опитите на президента Садат да отвори Египет към Запада, а вероятно и към опитите на президента Картър да установи мир в този район на Близкия изток. Единственото, което знаех със сигурност, бе, че в никакъв случай не трябваше да си позволя Мосри да започне да контролира ситуацията.

Офицерът нервно, но с уважение кимна на новодошлия. Започнах да си задавам въпроса дали в края на този разпит все още ще съм жив. Мосри дръпна един стол, седна в ъгъла на стаята и ме загледа втренчено. На устните му играеше лека усмивка. Беше ми много трудно да не закрещя.

Разпитът бе подновен отново, този път още по-агресивно.

— Отговори ми! — изкрещя офицерът и удари с юмрук по масата.

— Нямам никаква представа за какво говорите — отвърнах аз.

— Може би това ще освежи паметта ти.

Той се протегна към една папка и извади черно-бяла снимка, на която бяхме снимани двамата с Хермес по време на погребението на Изабела.

— Мога ли да се обадя в британското посолство? — попитах аз. — Като гражданин на Великобритания имам право да…

Не помня колко пъти бях отправял тази молба. За мен тя вече бе само набор от думи, за които се държах като корабокрушенец, бе начин да се опитам да запазя разсъдъка си. Самите думи вече не значеха нищо, бяха се превърнали в безразборно подбрани звуци, в края на чието изричане ме очакваше спасението.

Офицерът, който ме разпитваше, не ми обърна никакво внимание. Взе един къс молив, нарисува нещо на един лист и го бутна към мен.

— Това познато ли ти е?

Беше йероглиф, с който се означаваше Ба.

— Разбира се, познавам го от трудовете на жена ми. Това е Ба, душата птица, според древните египтяни.

— Примитивен символ от една примитивна култура, само че вие, западняците, сте си измислили разни романтични истории. Това също така е знакът на една нелегална организация, господин Уорнок. Познавате ли членовете на тази организация?

Стаята около мен беше започнала да се върти. Вече нямах сили да чувствам каквото и да било.

— Мога ли да седна? — попитах.

Офицерът погледна към Мосри, като че ли очакваше от него да даде отговор. Той кимна и офицерът се хвърли към мен, все едно искаше да ме удари. В последния миг отклони ръката си и ударът му попадна във въздуха. В този момент загубих съзнание.

Парфюмът й с едва доловим дъх на мускус и лимон ме върна към спомена за първата ни среща. Знаех, че ако отворя очите си, тя ще изчезне. Това беше като фокус на илюзионист, като образ, запечатан върху фотография, като танцуващи върху повърхността на езеро сенки. Поех дълбоко въздух, исках да продължа да се наслаждавам на присъствието й, независимо колко илюзорно бе то.

Нещо продължаваше да гъделичка лицето ми, но аз отказвах да се събудя. Знаех, че когато се събудя, неминуемо ще усетя болката в отеклите си крака. Спомних си, че някъде бях чел за един неврофизиолог загубил съпругата си, който развил теорията, че мъртвите продължават да съществуват, тъй като спомените за тях са се запечатали в съзнанието ни. Това не е безкрайна поредица от отделни, несвързани спомени, а истинско общуване, което продължава във времето и то се основава на многогодишни наблюдения, на това, че „познаваме“ починалия. Дали в момента аз самият не общувах точно по този начин? Изобщо не ме интересуваше. Протегнах ръка и докоснах топлата й плът.

— Изабела.

Това не беше въпрос, просто назовавах неназоваемото. Тя се наведе над мен, в черните й очи открих онзи присмехулен израз, който познавах до болка. Беше облечена в същите дрехи, които носеше вечерта преди смъртта си.

— Изабела.

Тя сякаш искаше да ми отговори, протегна се и докосна с пръсти стената на затвора, където нечия отчаяна ръка беше издълбала в гипса някакви образи. Пръстите й посочиха несръчно нарисуваната риба, след това бик и накрая се спряха на изображението на женска глава, цялата покрита с извиващи се змии.

— Рибата, бикът и Медузата Горгона — прошепнах аз.

Образите завинаги се запечатаха в съзнанието ми.

След това тя ме целуна и аз отново изпаднах в несвяст.

Стреснах се и се събудих. Цялото тяло ме болеше. С мъка фокусирах погледа си върху мършавото лице на пазача, който се бе надвесил над мен и подрънкваше с връзка ключове. Това беше знак, че съм свободен.

Изправих се и се обърнах към стената на килията си. По нея не бяха изрисувани никакви образи.

28

Британският консул Хенриз се отнесе с ледена любезност към вбесения служител на затвора, след което ме изведе от сградата. Веднага щом се отдалечихме достатъчно, за да не могат да ни чуят, той ми съобщи, че трябва да се чувствам задължен на помощника си Мустафа Сахеер, който го бе информирал за ареста ми и след това под негово влияние полковник Хасан бе използвал връзките си, за да уреди освобождаването ми. Всичко това беше още по-трудно, тъй като днес беше петък, почивният ден за мюсюлманите.

— Оливър, след теб наистина остава една твърде неприятна диря от полуистини и завършващи със смърт инциденти. Сигурно е ужасно да загубиш съпругата си, но Бог ми е свидетел, вече ми става твърде трудно да те измъквам от кашите, в които се забъркваш. Не бих искал в даден момент да се превърнеш в БПБ.

— Какво е БПБ?

— Британски поданик в беда, горките хора не могат с години да се измъкнат от неприятностите, в които са се озовали. Започват да се превръщат в нещо подобно на твоя нещастен приятел австралиеца Бари Дъглас. Слава богу, поне проблемът с него не ми е на главата. Според мен той беше АГБ — австралийски гражданин в беда. Каква ужасна мисъл само.

Колата на Хенриз беше паркирана на улицата, съвсем близо до входа на затвора. Когато ни видя, шофьорът му излезе и отвори задната врата.

— С каквото и да си се захванал, крайно време е да го прекратиш — предупреди ме настойчиво Хенриз. — Следващия път няма да мога да те измъкна, независимо колко пъти ще ми се обади шефът на „Бритиш петролиум“, на „Шел“ или който и да е друг. Дори и такъв специалист по петрола като теб е лесно заменим, когато става въпрос за международни отношения. Имай предвид, че времето ти на свобода ти е дадено назаем, Оливър — и той чукна с пръст по часовника си, сякаш да подчертае думите си.

Лимузината се отдалечи. Стоях на улицата, чувствах се замаян от обезводняването. Един мъж излезе от сянката на съседния магазин и ме хвана за ръката. Отблъснах го, но в следващия момент осъзнах, че това беше Хермес Хемиедес.

— Ела, приятелю, нека те придружа до вилата ти, където ще бъдеш на сигурно място — каза той.

Дръпнах го отново в сянката на магазина.

— Откъде научи за ареста ми?

— Градът е малък. Разбрах, че си пристигнал още когато кацна в Кайро. Оттогава започнах да следя стъпките ти. Правя го, естествено, защото се страхувам за сигурността ти и за астрариума.

— Да не си полудял? Изобщо не трябва да ни виждат заедно. Разпитваха ме за теб, искаха да разберат дали те познавам. Какво става?

— Властите никога не са одобрявали този тип египтология, с който се занимавам аз. Сигурно вече си разбрал, че имаха подобно отношение и към Изабела.

— Хермес, разпитваха ме и ме унижаваха в продължение на часове!

Някой изсвири кратко зад гърба ми и аз се обърнах. Моят иконом Ибрахим стоеше малко по-надолу, от другата страна на улицата, и нервно наблюдаваше въоръжената охрана пред входа на главното полицейско управление. Забелязах, че колата на компанията също ме чакаше. Ибрахим изгледа Хермес с огромно презрение и след това започна ожесточено да ми прави знаци да отида при него.

Обърнах се отново към Хермес:

— Изглежда всяка моя стъпка се следи.

— В много по-голяма степен, отколкото си представяш. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Не. Стой далече от мен!

Той стисна силно ръката ми.

— Не забравяй, винаги когато имаш нужда, можеш да ме потърсиш.

Измъкнах ръката си от неговата и без да се обръщам назад, пресякох улицата и се отправих към Ибрахим и чакащата ме кола.

Когато се върнахме във вилата, Ибрахим тикна в ръцете ми раницата с астрариума.

— Вашият приятел, господин Сахеер я донесе. Каза да ви предам, че понякога е по-добре сърцето да не знае какво вършат ръцете. Моля ви, господин Уорнок, имам жена и син в университета. Не искам никакви неприятности.

— Обещавам ти, Ибрахим, няма да имаш никакви неприятности.

Той ме погледна недоверчиво, сви рамене и изчезна в стаята си.

Занесох раницата в спалнята, заключих вратата и пуснах щорите. След това я поставих върху бюрото и зачаках. Нервите ми бяха опънати до краен предел. Очаквах всеки миг да чуя удари по входната врата. Нараняванията ме боляха, а мускулите ми бяха напрегнати, все едно очаквах повторно нападение. Бях убеден, че всеки момент ще атакуват вилата и този път или щяха да ме изправят пред съда, или просто щях да „изчезна“. Около мен цареше пълна тишина.

Извадих внимателно астрариума от раницата и се загледах в него. За моя най-голяма изненада двата магнита все още бясно се въртяха един около друг, а дисковете се бяха активирали, за да поставят началото на лавина от съдбоносни събития, които аз така неразумно бях задействал.

А толкова много хора искаха да се доберат до този мистериозен механизъм. Те вярваха, че той може да влияе върху живота на хората, върху събитията и дори върху историята. Това беше необикновена, но колкото и да не ми се щеше да призная, изключително вълнуваща мисъл. Това, че в момента аз бях притежателят му, ме караше да се чувствам изпълнен със сила и власт.

Огледах се наоколо, преценявайки възможностите пред себе си. Трябваше да скрия астрариума, но къде? След опита за нахлуване във вилата и след като бяха претърсили основно апартамента ми в Лондон, знаех, че е изключително неподходящо да го скрия тук. Освен това във вилата всеки ден влизаха и излизаха прекалено много хора. Трябваше да го скрия на някое неочаквано място, на място, за което дори опитен крадец не би се сетил. Излязох на балкона, дръпнах щората и се загледах в градината. Откъм страната на къщата, където живееше Ибрахим, имаше едно малко оградено пространство, в което държахме нашата немска овчарка Тинин. Мюсюлманите смятат, че кучетата са нечисти същества, но последните събития бяха принудили Ибрахим да приеме присъствието на Тинин, тъй като той беше добър пазач. В тази част на двора имаше една кучешка къщичка, която беше достатъчно голяма, за да може да се зарови нещо в единия й край.

Малко по-късно викнах на Ибрахим за довиждане и излязох на дълга разходка по „Корниш“. Преборих се с поривите на вятъра, идващ откъм Средиземно море, прекосих улицата и седнах на стената, отделяща улицата от морето. До мен достигна мирисът на печени кестени, който идваше откъм един близък пазар, и колкото и да е странно, ми напомни за Оксфорд стрийт по време на коледните празници. Влюбени двойки, някои от тях облечени в традиционни, а други в западни облекла, се разхождаха покрай мен, а вятърът издуваше дрехите им като платна на кораб. Жените бяха красиви, примамливи и изпълнени с живот, а мъжете имаха продълговати лица и гледаха сериозно. Докато ги наблюдавах, изведнъж още по-болезнено усетих липсата на Изабела. Спомних си как веднъж само преди няколко месеца бяхме излезли заедно на разходка. Вперих поглед в морето. Вдясно от мен се намираше малкият остров, на който някога е било разположено едно от чудесата на древния свят — александрийският фар. Изабела ме беше завела там и най-подробно ми го беше описала, сякаш го бе виждала със собствените си очи. Фарът е бил построен по времето на Птолемеите, за да не се разбиват многобройните търговски кораби, когато навлизат в пристанището. Изабела ми беше казала, че фарът бил толкова висок, че сякаш не се подчинявал на законите на земното притегляне. За религиозните поклонници от онова време той вероятно е представлявал гледка, надминаваща всички човешки възприятия, а сигналният му огън е горял ден и нощ. Изабела стоеше, вперила поглед в това място, и си спомням, че останах направо поразен от убедителния начин, по който ми го описваше.

Както всяка вечер, възрастните мъже бяха започнали да се събират в кафе „Атенеос“ и да разговарят, докато пушат лулите си, пият гъсто черно кафе в малки чашки и ядат баклава. Седнах на една маса отвън и си поръчах кафе. Трябваше да въведа малко ред в разхвърляните си мисли.

Полицаят беше споменал, че йероглифът, изобразяващ Ба, е знак на някаква нелегална организация. Изабела, както и Хю Уолингтън имаха татуировка на Ба, което означаваше, че между тях вероятно е съществувала по-здрава връзка, отколкото предполагах. Бяха ли хората от снимката в Бехбейт ел-Хагар замесени по някакъв начин? Може би Енрико Силвио също беше част от нея. Но що за организация беше това?

Картинката, отпечатана на първата страница на менюто, привлече вниманието ми. Рисунката на жена, която имаше змии на главата си вместо коса, ми се стори позната. Спомних си главата на Медузата Горгона, която Изабела ми беше показала в съня ми. Освен нея на стената на килията ми бяха изрисувани още риба и бик. Къде ли можеха да се открият тези три образа заедно? Отново насочих мислите си към нелегалната организация. Дали Хермес…

— Господин Уорнок.

Вдигнах стреснато поглед. Адел, икономът на Франческа, стоеше до масата и ме гледаше тревожно.

— Търсих ви във вилата ви в Рушди и икономът ви ми каза, че най-вероятно ще ви открия тук.

Той погледна порезната рана над веждата ми и сниши глас:

— Отново ли ви разпитваха?

Кимнах.

— Беше доста неприятно, но можеше да бъде и далеч по-лошо. Предполагам, че към мен се отнесоха сравнително добре, защото съм европеец.

Адел хвърли нервно поглед назад и в мен остана усещането, че се притеснява да не го видят, че разговаря с мен. Направи ми знак да го последвам.

— Моля ви, нека да тръгваме. Безпокоя се, че госпожа Брамбила е напълно съсипана от мъка. Започва да губи разсъдъка си. Моля ви, трябва да дойдете с мен незабавно.

Франческа седеше в трапезарията, френският прозорец, който гледаше към градината, беше отворен. Въпреки че следобедът беше доста топъл, тя беше наметнала едно одеяло върху раменете си. Когато ме видя, по лицето й се изписа ужас и тя силно стисна ръката ми.

— Значи най-после дойде да си вземеш къщата?

Седнах на дивана до креслото, в което се бе разположила. Нямаше и следа от огромната власт и авторитет, които преди излъчваше. Вместо това приличаше на объркано дете. Представляваше наистина жалка гледка.

— Нищо не съм дошъл да взема, Франческа, нито имам намерение да те изпращам където и да било. Тук си на сигурно място — опитах се да я успокоя аз, протегнах се и помилвах ръката й.

— Аз съм виновна, Оливър, аз я убих. Всичко стана заради онази жена. Джовани беше глупак, че й се довери. Чуваш ли ме какво ти казвам, Джовани? — обърна се тя към празното пространство пред себе си. — Чуваш ли ме?

Страдаше от лека форма на деменция и от време на време губеше връзка с реалността.

— Коя жена? — попитах тихо.

— Англичанката, която помогна на Изабела да отиде в Оксфорд. Все кроеше нещо.

— Амилия Линхърст ли?

— Джовани я избра да му бъде върховна жрица… двамата разполагаха с толкова много власт, а след това тя провали всичко, абсолютно всичко… — Франческа започна да се поклаща напред-назад. — Тялото винаги ни изоставя, така че какво значение има всичко това? Горкото дете, вече е мъртво.

Предположих, че говореше за липсващите органи на Изабела. Наведох се към нея, вперих поглед в очите й и се опитах да я върна към действителността.

— Кой откара тялото на Изабела в моргата, Франческа?

— Мъжете, които работят в черквата ни, аз наредих така. Не исках да й правят аутопсия, но от полицията настояха.

— И колко време остана трупът й при свещениците?

Франческа като че ли отново изпадна в деменция.

— Никой от рода Брамбила не е бил кремиран. Нас винаги ни погребват, също като великите владетели на Египет. И оставаме завинаги безсмъртни чрез своите наследници. — Тя отново стисна ръката ми. — Изабела беше родена на изключително благоприятна дата. Съдбата я беше предопределила за велики дела. Беше избрана, ако можеш да разбереш какво имам предвид. Съпругът ми нареди да й направят астрологическа карта, той вярваше в тези неща.

Бръкнах в джоба на якето си и извадих снимката, направена по време на разкопките в Бехбейт ел-Хагар.

— Познаваш ли някого от хората на тази снимка? — попитах аз.

Франческа посочи Хю Уолингтън.

— Този мъж е идвал у нас няколко пъти още докато беше студент. Аз не го харесвах, но той боготвореше Джовани. Добрата съпруга никога не задава на мъжа си излишни въпроси. Бракът е конспирация, в която и двете страни са постигнали споразумение. Понякога се превръща в пародия — заключи тя с горчивина. — Ела, време е да те запозная със съпруга си.

Посегна към бастуна си, след това с куцукане се отправи към аркадата. Последвах я с известно безпокойство. Къде ме водеше? Спряхме пред една малка врата, покрита със завеса. Тя дръпна завесата, след това взе ключа, който висеше на верижка около врата й, и го пъхна в ключалката. Бутнах тежката врата и тя се отвори.

— Това е кабинетът на Джовани. Малцина имаха привилегията да бъдат допускани тук. Нищо не е пипнато тук след смъртта му.

Огромната стая беше пълна със старинни мебели. В единия ъгъл пред еркерния прозорец беше разположено огромно бюро, подобно на това, което Наполеон е използвал по време на военната си кампания. Върху него беше поставен овален портрет на мъж на около петдесет години, облечен в униформата на италианската фашистка партия. На протегната му ръка беше кацнал един сокол. До нея имаше друга снимка на същия мъж, заедно с младия крал Фарук, който изглеждаше изключително красив и елегантен. Двамата си бяха стиснали ръцете. Високо в единия ъгъл на стаята беше поставен препариран сокол, чиито стъклени очи проблясваха. На масичка вдясно от бюрото под прашен стъклен похлупак стоеше модел на семейната фабрика за памук, изработен от балсамово дърво и клечки кибрит. В противоположния край на стаята имаше малко походно легло, застлано с чаршафи и одеяло, дискретно прикрито зад големия диван. Гледката беше доста трогателна.

Франческа улови погледа ми и отбеляза, сякаш се опитваше да се защити:

— Спя тук, при призраците на семейството. Така се чувствам в безопасност. Исках да ти покажа това…

И тя ме заведе до една от стените, цялата покрита със снимки, поставени в рамка, и ми показа редица от групови фотографии, на които се виждаха само мъже. Под фотографиите с красив почерк бяха отбелязани датите от 1910 до 1954 година. Забелязах, че нямаше снимки от времето на Втората световна война — от 1939 до 1945 година. Всички снимки бяха направени на едно и също място, на брега на езерото Мариот, където богатите жители на Александрия са ходели на лов за патици и други водни птици. На една от последните снимки, направена през 1954 година, се виждаше момиченце, застанало до мустакат мъж на средна възраст, облечен в костюм за лов и с шапка на главата. На протегнатата му ръка беше кацнал сокол, а детето беше съсредоточило цялото си внимание върху птицата. Човек много лесно можеше да си представи цялата обстановка. Можех дори да чуя виковете на разтревожените чапли, които излитаха от тръстиките, и да усетя вятъра, разлюляващ палмите. Веднага ми стана ясно, че това дете беше Изабела.

— Ето я — каза Франческа. — Тук е на пет години и вече ходи на лов с баща си и дядо си. Човекът със сокола е синът ми Паоло. Другите мъже гледаха ловни кучета, а Паоло имаше сокол. В нашия род винаги са се гледали соколи, още от шестнайсети век, когато прадедите ми са живели в областта Абруцо. Внучката ми много обичаше тази птица.

Тя посочи препарираната птица в ъгъла на стаята.

— Ето я, това странно същество надживя сина ми. Такъв е животът, пълен с всякакви изненади. След като баща й умря, Изабела изкарваше сокола навън. Питаше ме: „Нона, защо и аз нямам крила?“. Не трябваше да напуска Египет, не трябваше да ходи да учи в чужбина. Сега щеше да е жива.

— Какво искаш да кажеш, Франческа?

— Basta! Вече всичко е безсмислено. Родът ни е прекъснат.

И тя блъсна ядно крака на креслото с бастуна си.

Отидох до библиотеката и коленичих, за да мога да прочета заглавията на книгите — „Древна астрология“, „Древното изкуство на мумифицирането“, „Египетска книга на мъртвите: магии и заклинания“, „Нектанебо II — магьосник или политик?“, „Магьосникът Моисей“, „Трудовете на Хермес Трисмегист, интерпретирани от Тоз Грекус“.

Възрастната жена застана зад гърба ми.

— Това са книгите на Джовани. Когато пътуваше, винаги ги носеше със себе си. В началото отстъпвах на прищевките му. Дори участвах в някои от възстановките му, но после нещата взеха да стават сериозни.

Тя спря, очевидно реши, че е казала прекалено много. Възстановки? Дали това не бяха представленията, за които ми бе говорила и Сесилия? Сетих се за думата „секта“, която офицерът беше споменал.

— Какво значи „сериозни“? — зададох въпроса съвсем между другото, за да не прекъсвам тънката нишка, която крепеше Франческа в действителността.

Лицето й помръкна.

— Не можеш да ги спреш мъжете — отбеляза тя с горчивина.

Извадих от библиотеката една книга, озаглавена „Популярни истории от древния Египет“ от Гастон Масперо. Името ми беше познато, тъй като го бях срещал сред книгите на Изабела. Отворих я на произволна страница и попаднах на историята за съня на Нектанебо, същият, който Амилия Линхърст беше описала в дисертацията си. Едно изсушено цвете се плъзна и падна на пода. Въпреки че беше съвсем сухо, из стаята се разнесе нежният му аромат. Вдигнах цветето, беше изсушен син лотос, цветът на листенцата все още си личеше. Знаех, че това цвете е свещено и често го бях виждал изобразено по стените на храмовете и на рисунки, на които се виждаше как членове на египетския двор позират, надвесени над него. Изабела ми беше казвала, че има халюциногенни свойства.

— Джовани интересуваше ли се от историята на Нектанебо II? — попитах аз.

— Историята на този фараон бе завладяла напълно съзнанието му. Джовани беше силно привлечен от идеята за расовата чистота, а Нектанебо II е последният истински египетски владетел. Съпругът ми наричаше онези, които след него са се възкачили на трона, колониални окупатори. Това са персите, след тях арабите, после турците, французите и англичаните. По ирония на съдбата следващият управник на Египет беше Насър, но това не намали интереса на Джовани към фараона.

— Няма такова нещо като расова чистота — отбелязах малко разсеяно.

Стоях, загледан в цветето, умът ми се напрягаше да установи точните връзки.

— През трийсетте години времената бяха съвсем други, тогава хората търсеха сигурност и това ги караше да се чувстват в безопасност. Трябва да разбереш, че всички бяхме отчаяни, особено ние, които живеехме в Египет. Ние, италианците, искахме да се идентифицираме с някого. Джовани усещаше, че наближават огромни промени, искаше да осигури бъдещето на семейството, да направи така, че да не загубим всичко, което имахме.

Заслушах се по-внимателно, когато долових заплашителната нотка в гласа й.

— Как точно си е представял, че ще успее да постигне това?

Франческа рязко вдигна глава и ме изгледа право в очите, като че ли изведнъж осъзна, че е казала прекалено много.

— Достатъчно! И без това се разприказвах прекалено много, няма да предам съпруга си!

— Не те моля да предадеш съпруга си, а само да спасиш внучката си — отговорих й аз в същия тон и двамата се изгледахме намръщено.

— Вече е твърде късно за това, Оливър. Не разбираш ли, че я загубихме? И двамата я загубихме.

— Но тя дали почива в мир, Франческа?

— В мир? Не се дръж като идиот. Огледай се наоколо, отвсякъде съм заобиколена от мъртви, които крещят за възмездие. Когато и аз умра, и с мен ще стане същото.

Върнах книгата на мястото й.

— Трябва да ми кажеш името на свещеника, който погреба Изабела — казах й го със съвсем мек тон, не знаех дали отново не бях изгубил доверието й.

За мое най-голямо облекчение Франческа отговори на молбата ми:

— Отец Карлото от черквата „Света Екатерина“. Семейството ни принадлежи към тази енория от много години.

Докато я водех към вратата на кабинета забелязах колко фини бяха костите на ръката й. След като излязохме в коридора, тя заключи вратата и се обърна към мен:

— Не можеш да отидеш при него сега, тази вечер имаш задължение към мен. Отивам на опера и ти ще ме придружиш. Гостува балетът на Болшой театър, който ще представи „Орфей“ на Стравински.

Объркан от странната промяна в нея, реших, че отново се е пренесла в някой спомен от миналото, но точно в този момент от сянката се появи Адел.

— Госпожа Брамбила ще ви бъде изключително задължена, ако я придружите — каза той. — Това е събитието на годината. Всички важни личности в Александрия ще бъдат там. А госпожата трябва непременно да присъства заради честта на фамилията.

Представих си белезите по лицето си. Може би за мен щеше да е от полза да се покажа на публично място. Така щях да предизвикам преследвачите си и може би дори щях да ги принудя да разкрият самоличността си. Мина ми тревожната мисъл, че в опита си да се превърна от жертва в преследвач, използвах самия себе си като примамка. Това беше опасен ход, но той можеше да се окаже и твърде полезен.

29

Театърът „Сайед Дервиш“, който през колониалната епоха по време на най-големия си разцвет се е наричал „Мохамед Али“, беше малка, но богато украсена неокласическа сграда, боядисана със златна боя и с ронещи се гипсови тавани. От средата на деветнайсети век до 1952 година европейската диаспора бе поддържала в нея бурен културен живот, като бе канила за гастроли оркестри, балетни трупи и певци. Това е бил един от културните центрове на стара Александрия. След революцията театърът беше загубил много от предишните си почитатели и се бе превърнал в културен анахронизъм сред новото висше общество на богатите араби.

Оркестърът засвири, а аз започнах да оглеждам хората, които седяха на същия ред, на който се бяхме настанили и ние с Франческа. Публиката беше най-разнообразна — различни европейски знаменитости, някои представители на египетските власти, както и известен брой туристи. Хенриз и съпругата му бяха седнали пред нас. Консулът усети погледа ми, обърна се и не успя да прикрие неудоволствието си, че ме вижда.

Чувствах се неудобно в смокинга, колосаната риза и пояса, които Франческа бе настояла да облека. Тези дрехи бяха принадлежали някога на Джовани Брамбила. Яката на ризата дразнеше врата ми, сатенената папийонка, която Адел умело бе вързал, притискаше адамовата ми ябълка. Освен това не можех да се правя, че не забелязвам погледите на хората, привлечени от нараняванията и синините по лицето ми. Усещах, че ставам център на вниманието, но нали точно това беше целта ми.

На сцената Орфей, облечен в цветно трико, стоеше пред Хадес и Персефона, царят и царицата на подземното царство, и подръпваше струните на златната си лира. Соловото му изпълнение, изобилстващо от пируети и скокове, беше изключително емоционално, изпълнено с мъка и копнеж и ми въздейства особено силно. Чрез него той изразяваше отчаяната си молба да му бъде позволено да изведе Евридика от отвъдния свят.

Някакво раздвижване вляво от мен привлече вниманието ми. Амилия Линхърст беше закъсняла, извини се шепнешком на хората, които трябваше да вдигне, и седна на едно празно място на същия ред, на който седяхме и ние. Когато си мислех за хората, които ме преследваха, бях склонен да се страхувам повече от Мосри и Уолингтън, но човек никога не знаеше какво може да очаква от Амилия. Може би фактът, че мястото й беше съвсем близо до моето, беше знак, че в бъдеще трябваше да се съобразявам и с нея. Изабела имаше своите съмнения относно нея и това ме караше и аз да не й се доверявам. Освен това Хермес беше изкоментирал, че има „опасни амбиции“ и че може би си въобразява, че тя самата е превъплъщение на Изида. Знаех и историята на ключа на астрариума, как Амилия го беше открила, а Енрико Силвио го бе откраднал от нея. А очевидно и Франческа нямаше доверие в Амилия. Презрителните й думи, че тази жена „все крои нещо“, още отекваха в съзнанието ми. Усетих напрежението в старата дама, когато забеляза, че египтоложката приближава към нашия ред. По лицето й пробягна уплаха, след което тя демонстративно съсредоточи вниманието си върху сцената. Въпреки това знаех, че трябва да се изправя лице в лице с Амилия. По време на разговора ни на погребението на Изабела тя съвсем ясно ми бе показала, че знае, че астрариумът е у мен. И което беше още по-важно, тя изглежда знаеше за него много повече от мен, дори и след разговорите ми с Хермес, Уолингтън и Силвио. Нейното мнение можеше да се окаже изключително важно парче от пъзела, който се опитвах да подредя, за да разгадая загадката на астрариума. Трябваше да се помъча да изкопча от нея колкото е възможно повече информация без аз самият да разкривам картите си. Вече бях допуснал подобна грешка в разговора си с Хю Уолингтън.

Музиката прекъсна разсъжденията ми. Евридика, облечена в прозрачен воал, следваше стъпките на Орфей с изключителна грациозност и се приближи заедно със съпруга си към входа на пещерата, откъдето щеше да премине от света на мъртвите в света на живите. Огромното желание на Орфей да се обърне и да види жена си бе изразено чрез скоковете, които правеше, уж се обръщаше, но не съвсем. Хореографията създаваше напрежение в публиката и подклаждаше ужасната мисъл, че ако Орфей се поддаде на желанието си да погледне жена си, ще я обрече на повторна смърт и ще я загуби завинаги.

Усещах напрежение в цялото си тяло, защото и аз изживявах подобна трагедия. Неговият копнеж напълно съответстваше на моето желание да видя Изабела жива. И в този момент, извръщайки се мъчително бавно, Орфей се обърна, разтвори ръце, за да прегърне жена си, тя се изправи на палци, огъна се като стебло, застана на границата между смъртта и повторния живот — и той я загуби завинаги.

Колкото и да ми е неудобно трябва да призная, че извиках, когато Евридика се отпусна мъртва на земята под погледа на съпруга си. Смутен от реакцията си продължих да наблюдавам Орфей, който, съсипан от постъпката си, изрази агонията си чрез няколко последователни скока.

Във фоайето на театъра беше организиран коктейл. Огледах морето от хора около мен. Видях Амилия в далечния край на залата до величественото мраморно стълбище, полускрита зад огромна саксия. Минах покрай някои от руските балерини, които разговаряха с местните знаменитости, както и покрай една маса, отрупана с брошури, рекламиращи екскурзии в Съветския съюз. Без всякакви любезности потупах египтоложката по рамото и заявих:

— Трябва да поговорим.

Заведох Амилия в една малка ниша, украсена с мраморна статуя на Мохамед Али с обичайния фес на главата.

— Какво знаеш за убийството на Бари Дъглас, както и за разпитите, на които бях подложен? — не успях да прикрия агресията в гласа си.

Амилия леко се стресна от въпроса ми, след това се огледа и се приближи към мен.

— Доколкото разбрах, господин Дъглас се е самоубил. А що се отнася до ареста ти, аз те предупредих, но ти така и не ми обърна внимание — отговори тя тихо.

— Бари не се е самоубил и ти много добре знаеш това. Защо да ти вярвам? И Изабела ти нямаше никакво доверие.

— Изабела се свърза с погрешните хора. В това се състоеше нейната трагедия, а сега и твоята.

— Имаш предвид, че не е останала в сектата, към която ти самата принадлежиш, така ли? — попитах я остро.

За моя най-голяма изненада тя избухна в смях:

— Какво разбираш под „секта“?

— Група от хора, които сляпо вярват в една и съща философия или религия, за разлика от всички останали — отвърнах аз съвсем сериозно. — Човек би могъл да ги нарече дори фанатици. С други думи, опасни хора.

— Бъдещето принадлежи на фанатиците, независимо дали това ни харесва, или не. Но аз не членувам в никаква „секта“, както ти се изрази преди малко.

Бързо смених тактиката си. Трябваше да получа отговор на въпросите си, а съдейки по изражението на Амилия бях убеден, че тя крие от мен нещо изключително важно за по-нататъшното ми разследване.

— Искам да знам кой уби Бари.

— Ако не е било самоубийство, то тогава, предполагам, са същите хора, които стоят зад ареста ти. За всичко това е необходимо твърде голямо влияние пред египетските власти. Помисли си добре върху думите ми.

Стиснах ръката й за китката.

— Знаеш ли, че трупът на Изабела е бил похитен?

Повиших глас и няколко души наблизо се обърнаха и ни изгледаха. Забелязах, че Хенриз разговаря оживено с Франческа Брамбила близо до бялото мраморно стълбище.

Амилия се дръпна и освободи ръката си.

— Мога да ти помогна, Оливър. Трябва да знаеш, че и Нектанебо, също като Орфей, е изживял велика любовна история. Представи си само в каква тайна е трябвало да пазят любовта си. Нектанебо е имал няколко съпруги и те всички са мразели Банафрит. А тя е била неговата тайна любов. Тази жена е имала достъп до всички висши свещенослужители и е имала възможността да шпионира за своя любовник и да му съобщи в случай, че се готви заговор срещу него. Трябва да е била наистина изключителна — интелигентна, властна и без съмнение, красива. Както Нектанебо, така и Банафрит са рискували не само репутацията си, а вероятно и живота си, като са се отдали на любовта си един към друг.

— Стига с тези митове, Амилия. Прочетох дисертацията ти. Това, което искам да разбера, е, защо и ти, както и всички останали, копнееш да го притежаваш?

— Астрариумът сам избира кой да го притежава, а мой дълг е да бдя над притежателя му. Също както Орфей и Банафрит е била готова да слезе в царството на мъртвите, за да спаси любимия си. Както може би и ти си готов да го направиш, Оливър.

— Казах ти, престани с тези загадки!

През рамото на Амилия забелязах Хенриз, който си проправяше път през хората в залата и се бе насочил към нас. Заговорих бързо и тихо, в гласа ми ясно звучеше заплаха:

— Кажи ми тогава, защо астрариумът не е спасил Нектанебо от сигурна смърт?

— В началото на своето управление Нектанебо потушил възможен преврат, който идвал откъм делтата. В това време Египет все повече затъвал в упадък. Свещениците, които разполагали с много власт твърдели, че Нектанебо е обидил самата Изида и че единственият начин да умилостиви богинята и да спаси Египет е бил да й построи необикновен храм и да открие „небесната кутия“, която била изнесена от Египет преди стотици години, когато могъщият еврейски магьосник Моше бен Амрам ха-Леви, т.е. Моисей, я откраднал от Рамзес III.

— Знам всичко това, Амилия. Моля те, говори по същество — прекъснах я нетърпеливо.

Видях, че Франческа беше вперила поглед в нас.

— Изида е била почитана заради магьосническите си способности, а когато Моисей откраднал астрариума, това се е сметнало за обида не само към Рамзес III, но и към самата Изида. — Амилия се огледа нервно наоколо и продължи: — „Небесната кутия“ вече е имала репутацията на страховито оръжие и на свещен предмет и когато разбрала, че свещениците твърдят, че Изида си я иска обратно, Банафрит съзряла в това възможност да помогне на Нектанебо, като върне „небесната кутия“ на богинята. Тя открила астрариума и отново го посветила на Изида. Една могъща магьосница се поклонила пред богинята, за чиито магьоснически способности се разказвало в митовете. Сигурно е била величествена церемония. Но има и още нещо. Има една история, изписана върху наос, който датира от около петдесет години след изчезването на Нектанебо.

— Наосът на професор Силвио?

Амилия се стъписа, но бързо дойде на себе си.

— Как е професорът?

Не успя да ме заблуди с небрежния начин, по който попита.

— Умира.

Тя отвори широко очи. Не можах да разбера дали отговорът ми наистина я шокира, или само се престори на ужасена.

— Съжалявам за това, едно време беше честен човек. Върху наоса, който професор Силвио откри, е описано предсказанието на „небесната кутия“ за смъртта на фараона. След като Банафрит е посветила повторно астрариума на Изида, той се е насочил към Нектанебо. Получил е душа.

Поне по този въпрос и двамата с Хермес бяха на едно и също мнение.

— И преди съм чувал тази теория, според мен тя е направо абсурдна. Неодушевените предмети нямат души, а и защо повторното посвещаване би предизвикало такова нещо? — възразих сопнато, бях твърдо решен да не се оставя да бъда въвлечен в мъглявото царство на мистицизма.

— Изида представлява неосъзнатата воля, скритите желания. Функцията на астрариума е да разговаря направо с боговете, ето защо той станал въплъщение на тяхната воля. Така че за древните египтяни той имал душа, независимо дали вярваш в това, или не. Ако искаш прозаично материалистическо обяснение мога да ти дам такова, но то с нищо няма да ти помогне. Да си представим, че един ден, докато е бил пренасян нанякъде, нещо го е ударило, една пружина, намираща се вътре в механизма се е разхлабила и втората стрелка се е показала. Случайният инцидент не носи никакво значение, смъртта на фараона е изписана на небето. Това би бил изключително важен в политическо отношение знак, от който враговете на фараона не биха пропуснали да се възползват. Освен това на преден план излиза възможността астрариумът да притежава истински магически способности, които могат да бъдат употребени така, че да предизвикат смърт. Но за това трябва да вярваш в него, а ти не вярваш. — Тя ме изгледа замислено. — Виж какво, Оливър, утре сутринта в десет ще чета лекция в Археологическото дружество точно на тази тема. Може би ще е полезно да я чуе дори такъв закоравял скептик като теб.

— Възможно ли е астрариумът да е бил използван, за да причини смъртта на Нектанебо?

— Ето, вече започваш да схващаш.

Амилия видя Хенриз, който се приближаваше към нас, и се отдръпна от мен. Сграбчих я за ръкава и я задържах.

— Значи няма от какво да се страхувам?

Подозрението ми отстъпи на чувството на облекчение и без да се усетя, бях започнал да говоря по-открито, отколкото възнамерявах.

Амилия се отскубна от ръката ми.

— Стига астрариумът да не бъде активиран. Надявам се, че не си го направил?

Хенриз се приближи до нас, преди да успея да й отговоря.

Амилия се извини и изчезна в тълпата.

30

Залата на Археологическото дружество изглеждаше така, сякаш е била проектирана от някой архитект от времето на кралица Виктория и се намираше в Лондон от деветнайсети век. Беше построена в псевдоготически стил, а стените й бяха облицовани с тъмно дърво. Въздухът в нея определено не достигаше. Няколко стари вентилатора, закачени между извитите като дъги греди по тавана, се въртяха мързеливо над главите ни. Беше осветена от множество фенери от ковано желязо, поставени ниско по стените. В единия й край се издигаше нещо като сцена. Прашни пурпурни завеси висяха пред сцената и аз се попитах дали навремето в тази зала не са били изнасяни и аматьорски театрални представления. Над завесите висеше портрет на последния италиански крал Виктор-Емануил III, а под него имаше надпис на латински, който гласеше: „Да знаеш, означава да си предупреден“. По ирония на съдбата през 1946 година самият Виктор-Емануил е бил изпратен в изгнание в Египет. Свободна Италия му е наложила това наказание поради съюза му с Мусолини. По-късно той умира в Александрия. Чувствах се ужасно беззащитен, докато седях сам в почти празната зала. За кой ли път си казах, че се намирам тук, за да събера информация, която е от изключително значение, и това оправдава риска от евентуална среща с преследвачите ми. Но въпреки това през цялото време се оглеждах нервно.

Наближаваше десет часа, а в залата се бяха събрали много малко хора — няколко френски и италиански археолози, които познавах съвсем бегло, един поляк от Ком ел Дика, който ми махна приятелски на влизане в залата, и Хермес, седнал назад, облечен твърде официално, с кафтан и шалче около врата. Кимнахме си един на друг. Той посочи свободното място до себе си. Отклоних поканата му. Исках да седна по-напред, до една малка врата встрани от сцената, която бях забелязал при влизането си. Прецених, че ако се наложи по някое време да побягна, това е най-близкият и безопасен изход. Нямаше и следа от Мосри или Омар, а също и от Амилия, която предположих, че ще се появи при вдигането на завесата. Залата постепенно започна да се изпълва с хора. Около половината от местата вече бяха заети.

Един млад арабин със сериозно изражение на лицето, предполагам студент по археология, се появи и спусна щорите. Залата веднага потъна в слабата жълтеникава светлина на фенерите, която създаваше мрачна атмосфера.

Чувствах се в по-голяма безопасност, когато всичко наоколо беше осветено от сутрешното слънце, но забелязах, че зад гърбовете ни беше поставен прожекционен апарат. Какво друго може да очаква човек от Амилия, освен да създаде театрална обстановка, казах си аз, подразнен от влечението на египтоложката към драматичните ефекти. Точно в този момент завесата се вдигна и публиката вяло изръкопляска. Вдигнах поглед и видях, че Амилия беше застанала на подиума и стискаше в ръка записките си.

Тя постави листовете с театрален жест върху катедрата, оправи перлената огърлица върху вълнения си костюм, сложи очилата, които висяха на верижка на врата й, и започна:

— Някои от вас много пъти са ме слушали да изнасям лекции по тази тема. На всички ви е добре известно, че съм силно привлечена от историята на Банафрит, Нектанебо и Изида и че това ми е коствало не само академичната ми позиция, но и професионалната ми репутация.

Амилия спря и изгледа аудиторията предизвикателно, сякаш търсеше сред нас онези, които биха я охулили. Настъпи гробна тишина. Само младият студент, застанал до прожекционния апарат, нервно се изкашля. Тя сведе поглед и продължи:

— Но преди да започна, искам да кажа само няколко думи за древноегипетските божества, за да може дори и лаикът, който се намира сред нас, да разбере тяхната значимост и огромно влияние, което са имали върху хората. Ако обикновен човек прегреши пред бога или като оскверни нещо, което му принадлежи, или извърши грях, наказанието е лишаване от задгробен живот. Но ако целият народ прегреши пред боговете, техният грях може да разруши целия свят. В древноегипетската митология потопът е често срещана апокалиптична тема, по-късно възприета и от християните. Позволете ми първо да ви представя Изида.

На екрана се появи образът на Изида — огромна гранитна статуя на богинята, която носеше на главата си корона от рога на крава със слънчевия диск между тях, а в ръцете си държеше детето Хор.

— Изида е върховната богиня. Тя е сестра и съпруга на Озирис и майка на Хор, преди Сет да убие Озирис. Надарена е с огромни магьоснически способности, които й били дадени от бога Слънце, който разкрил пред нея тайнственото си име. Тя е единствената, която притежава тези необикновени умения. Това е сила, с която всички трябва да се съобразяват, колкото вдъхновяваща, толкова и ужасяваща. Изида е богинята, която въздава възмездие.

На екрана се появи следващият образ. Озирис държеше фараонския скиптър пред гърдите си.

— Това е Озирис, повелител на подземното царство и владетел на Египет, докато брат му Сет не го убива. Тук го виждате с колоната Джед в ръце, която символично представя гръбнака на Озирис. Той е съдията, който съди душите на умрелите, готов е да накаже грешниците, но е добър към онези, които са водили праведен живот. Той играе основна роля в най-важния от всички религиозни ритуали — ритуала по претеглянето на сърцето. Моля, следващия диапозитив, Абдул…

Апаратът изщрака и на екрана се появи следващият диапозитив. Това беше Тот, любимото божество на Бари. Разпознах го веднага, защото го бях виждал в олтара, който Бари му бе направил в дома си, както и от колоритното описание на бога, което бях чувал от австралиеца. Погледнах божеството с глава на ибис и имах чувството, че виждам свой стар приятел.

— Ето и друг бог, който играе важна роля при ритуала по претеглянето на сърцето. Това е богът на луната Тот, който е дал на хората йероглифите, но дар само за елита на обществото и за свещениците. Главата на ибиса символизира луната, а извитият клюн представлява полумесеца. Можете да го срещнете изобразен като бог с глава на павиан, тъй като е известно, че павианите стават много раздразнителни призори. А това, разбира се, е Хор. — На екрана се появи образът на бога с глава на ястреб. — Той е син на Изида и Озирис и въплъщава в себе си представата за божествената власт на фараона. Ранното му детство е белязано от нападенията на Сет, който безуспешно се опитва да го унищожи, безуспешно, поне до този момент…

Амилия се усмихна. Някой зад мен се разсмя, обърнах се, за да огледам аудиторията и забелязах, че отзад, близо до прожекционния апарат се е появил един нов човек, висок и слаб възрастен мъж, с изключително изящен профил. Присъствието му ме обезпокои, имаше царствено, но и твърде злокобно излъчване. Обърнах се да го огледам по-добре, но не можех да видя лицето му на слабата светлина, без да се приближа до него. Почувствах се неудобно и отново насочих вниманието си към катедрата. Сега на екрана се бе появил образът на Сет.

— А накрая ето и злодеят Сет. Той е най-сложният и непредсказуем от всички богове. Повечето хора се страхуват от него, но онези, които се стремят към властта, го боготворят. Сет е бог на хаоса, войната, конфликтите, бурите, ветровете, мрака и злото, той е богът, пазител на Горен Египет. А това тук е образът му в животинска форма…

На екрана се появи странно митично създание — доста приличащо на едро куче, но имаше извит клюн като на птица, остри уши и това, което най-много ме впечатли, раздвоена опашка. Вперих поглед в него. Приличаше на някои от онези безкрайно древни образи, които се появяват в кошмарите както на вярващите, така и на безбожниците. Гласът на Амилия ме върна отново в залата.

— Изобразяват го също така като черно прасе или хипопотам, особено в сцените, когато се бори с Хор. Понякога са го рисували като мъж с яркочервена коса, защото за древните египтяни червената коса е била символ на злото. Той е враг, който в никакъв случай не трябва да бъде подценяван.

Пред очите ми се появиха рижавите бакенбарди на Хю Уолингтън. Не можех да се отърва от глупавата асоциация, която направих, въпреки че Амилия продължаваше да говори. Помъчих се да се съсредоточа върху думите й. До този момент не бях чул нищо ново за астрариума, но бях сигурен, че скоро щеше да започне да говори по любимата си тема.

— Сет убива Озирис и води битка с Хор, но в крайна сметка Хор излиза победител. Сет, богът на мрака, е принуден да се оттегли, след като богът на слънцето Ре, създателят на света, му дава две близкоизточни богини за съпруги. — Появи се следващият диапозитив. — Ре възлага на Сет да отговаря за гръмотевиците в небето. Някои твърдят, че Сет никога не се отказва от битките, само ги пренася в отвъдния свят. Но това е друга история. А сега се връщам към първоначалната си хипотеза — хората винаги са били силно привлечени от Изида. Тя е върховната богиня, тя е най-висшето въплъщение на магьосничеството, затова не е никак чудно, че съществуват култове, посветени изцяло на нея. В центъра на един от тези култове стои определен предмет, астрариум, който за първи път се появява по времето на царуването на Рамзес III. Ако говорим с езика на юдеохристияните, това са годините от 1198 до 1166 преди Христа. Казвам това, защото аз лично вярвам, че Рамзес има отношение към извеждането на евреите от Египет, оглавявано от Моисей. Освен това смятам, че Моисей става велик магьосник, докато е живял в двора на Рамзес и е бил обучаван от най-добрите магьосници и астролози на онова време. Един от тях създава и изработва „небесната кутия“, посветена на Изида. Това е мощно средство, което помага на фараона да отблъсква набезите на „морските народи“ и да пази населението от чумата, появила се по онова време. Твърдо вярвам, че Моисей открадва именно този астрариум, за да осигури безопасността на народа си при бягството му от армията на фараона и да премине през непреодолимото препятствие на Червено море. Той използва този свещен предмет, за да раздели водите му и народът му да премине по суша.

Прожекционният апарат продължаваше да бръмчи и на екрана се появи друг диапозитив, изобразяващ драматичната библейска картина, при която Моисей, вдигнал високо ръце, стои на брега на Червено море, а морските вълни бушуват от двете му страни.

— След това Моисей най-вероятно оставя астрариума в един малък храм на Изида на Синайския полуостров. Причината за това без съмнение е чувството му за вина, както и все пак останалото в него уважение към богинята и желанието му да я умилостиви. И астрариумът остава там в продължение на цели десет династии, за да се появи по времето на последната — Тринайсетата династия. За астрариума се споменава в пергаментите от времето на царуването на Нектанебо II.

Амилия се огледа, сякаш очакваше някаква реакция от страна на аудиторията. Цареше абсолютна тишина. Чуваше се само звукът от перото на писалката на полския археолог, който усърдно си водеше записки, както и шумът от вентилатора на тавана. Тя направи жест към асистента си и на екрана се появи нов образ. Този път това беше Нектанебо — статуята на фараона, седнал на трон с картуша му под него. Познах го веднага, защото го бях виждал на саркофага му в Британския музей. Обърнах поглед назад, беше ми много любопитно да видя реакцията на Хермес. Той стоеше на ръба на стола си, вперил напрегнато поглед в Амилия. Ако не го познавах добре, щях да си помисля, че погледът му е изпълнен с безмерна злоба. За момент отново се зачудих каква ли бе връзката между двамата египтолози и какво ли криеха те.

— Йероглифите говорят за велика „небесна кутия“, която е унищожила армията на фараона и е помогнала на огромен брой роби да избягат. „Небесна кутия“, способна да причинява смъртта на владетели, да мести морето, земята и небето. „Небесна кутия“, принадлежала някога на Изида, великата богиня на магията. Важно е да знаем, че Нектанебо е управлявал страната във време на граждански бунтове и политически интриги и за да наложи властта си, е трябвало да се обърне към величието на миналото, така че да подчини политическите си противници и да възроди великата египетска държава. Освен това над него непрекъснато е тегнела заплахата от нападение на персите. Нуждаел се е от силно оръжие, което да притежава магическа и духовна мощ. Банафрит, която е била едновременно негова любовница и велика жрица на Изида, е знаела за съществуването на астрариума и е изпратила свои доверени хора, които да го търсят на полуостров Синай. Знаем, че го е открила, защото в един от храмовете на Изида, построен от Нектанебо в нейна чест, може да се прочете стих, в който е описано точно това събитие. Но астрариумът се обръща срещу Нектанебо и предсказва датата на смъртта на фараона. Малко са известните факти по този въпрос, затова повечето от нещата, които ще кажа от тук нататък, са по-скоро догадки. Предсказанието за смъртта на Нектанебо би отслабило властта му, ето защо той направил всичко по силите си да скрие тази ужасна тайна. Има и още една интерпретация — враговете му, а по това време страната е била обхваната от политически размирици, са извлекли от предсказанието максимална изгода, ако въобще те самите не са го измислили, за да предизвикат смъртта на фараона и така да се окаже, че предсказанието се е сбъднало. Последната интерпретация, която може би е най-нереалната от всички, е, че враговете са използвали способността на астрариума да предсказва и са убили фараона, като са принудили астрариума да покаже датата на смъртта на владетеля. След като е дала на своя любим най-мощното оръжие от онова време, с цел да спаси живота му, Банафрит е трябвало да стане свидетел на падението на любимия си фараон. Древният Египет е бил управляван от магьосници и заклинатели, ръководени от капризните, но могъщи богове и богини. Няма невъзможни неща, дами и господа. След това в продължение на столетия никъде не се споменава за „небесната кутия“ или астрариума. Той, както и Нектанебо II, мистериозно изчезват от този свят. След това персите завладяват Египет, а после идва Александър. Астрариумът се появява отново едва по времето на управлението на Птолемей III. Има данни, че във великата Александрийска библиотека, наричана още Храмът на музите, се е пазил папирус, в който е бил описан този механизъм и неговата огромна мощ. Библиотеката е била разрушена през 30-та година след Христа.

На екрана се появи една средновековна рисунка на библиотеката, на която тя бе изобразена така, както най-вероятно е изглеждала, преди да бъде погълната от пламъците заедно с цялото писмено богатство на човечеството от онова време.

— Това е била най-голямата библиотека по време на античността, а може би и изобщо, създадена от човечеството. В нея Птолемей III възложил на седемдесет равини да преведат на гръцки петте книги от Стария Завет, които съставлявали Тората (Петокнижието). Тук се съхранявали и най-великите научни трудове в областта на математиката, астрономията и медицината от онази епоха. Имало ръкописи на много езици — на арамейски, на иврит, на набатейски, арабски и санскрит, както, разбира се, и на египетски. Това е така, защото Александрия по онова време е бил истински космополитен град. Всички важни научни трудове се съхранявали тук. Известно е, че Птолемей III е проявявал огромен интерес към религията и мистицизма.

През публиката премина вълна от напрежение, всички започнаха да си шепнат нещо възбудено. Извърнах се бавно и за свой най-голям ужас видях, че Мосри и Омар стоят в дъното на залата и се взират към сцената на слабата светлина на фенерите.

Всичките ми мускули се напрегнаха, бях готов всеки момент да побягна към страничната врата, когато изведнъж нахлуха четирима полицаи и застанаха по двама от двете страни на залата. С изненада забелязах, че тяхното присъствие възпря Мосри и неговия помощник от по-нататъшни действия. Двамата седнаха на последния ред, скръстиха ръце и впериха злобни погледи в Амилия, която се смути силно и събори част от листовете си от катедрата. Забелязах, че докато ги събираше, ръцете й силно трепереха. Гласът й също трепереше, но тя очевидно бе твърдо решила да изнесе лекцията си докрай. В това време полицаите обхождаха залата и оглеждаха присъстващите. Стоях като парализиран на стола си, не можех да реша какво да предприема.

— Няма съмнение, че Клеопатра VII, която също принадлежи на династията на Птолемеите, е знаела за съществуването на астрариума от документите, намиращи се в библиотеката. Тя също така добре е съзнавала какви са неговите военни и магически способности.

Изведнъж усетих една ръка върху рамото си. Стреснах се и подскочих на мястото си, но тихият шепот на Хермес ми подейства успокоително:

— Не се паникьосвай, Оливър, и не предприемай нищо. Ще те измъкна от тук, просто изчаквам подходящия момент. Последвай ме, когато ти дам знак.

Хвърлих поглед назад. Хермес незабелязано бе седнал на мястото зад мен. Зад него, на последния ред, седеше Мосри. Той улови погледа ми и се усмихна студено и самодоволно, сякаш искаше да ми каже, че най-накрая е успял да ме притисне в ъгъла. Обзе ме неописуем ужас, стоях като закован на стола си. Настойчивият му поглед не ми позволяваше да мръдна. Погледнах към мястото, където се намираше прожекционният апарат, мистериозният мъж с аристократична осанка беше изчезнал, въпреки че не бях забелязал никой да напуска залата. На сцената Амилия вече привършваше лекцията си.

— Предполагам, че Клеопатра се е опитала да използва астрариума по време на последната битка между любовника си Марк Антоний и Октавиан — това е морската битка при Акциум. Тази хипотеза дължа на моята дълбоко уважавана, наскоро починала колежка Изабела Уорнок, по баща Брамбила.

Амилия впери поглед право в мен, очите й горяха.

— Историческите данни показват, че астрариумът се е появявал през различни епохи, като е имало дълги периоди от време, в които той практически се е смятал за изчезнал. Моето дълбоко убеждение е, че по времето на тези периоди той е бил пазен от тайна секта, съставена от поклонници на Изида, чиято единствена цел е била да направят така, че механизмът да бъде използван само за благото на човечеството. Що се отнася до местонахождението на астрариума днес, както и до способностите му да донесе на света хаос или благоденствие, никой не може да даде конкретен отговор. С това приключвам, благодаря ви за вниманието.

Амилия започна да събира листовете с бележките си и най-неочаквано в този момент завесата падна. След това лампите примигнаха и изгаснаха. Залата потъна в непрогледен мрак. Хората започнаха да крещят, да стават от местата си и да блъскат столовете си. Скочих на крака и в същия миг Хермес ме сграбчи за ръката.

— Насам! — прошепна той.

Дръпна ме напред и ние започнахме да се изкачваме по стълбите, които водеха към сцената, като се препъвахме в тъмнината. След това си проправихме път през меките кадифени завеси. Примигнах няколко пъти, когато преминахме от другата страна, очите ми не можеха да свикнат със светлината. Точно пред мен, от пода на сцената, струеше бледа светлина, а Хермес беше коленичил до нея. Там се намираше трапът на сцената. Амилия не се виждаше никъде наоколо.

— Влизай тук, бързо!

Спуснах се нататък и слязох по малката стълба, последван от Хермес, който затвори капака на трапа. Поведе ме през лабиринт от подземни проходи, като осветяваше пътя ни със запалката си. Сигурно навремето това са били тесните каменни улички на древна Александрия, знаеше се, че под повърхността на съвременния град има множество такива лабиринти. Хермес държеше запалката високо над главата си и ме водеше почти на бегом през каменни аркади и тухлени тунели, по чиито стени се стичаше влага, а въздухът беше задушен, миришеше на плесен и сяра. Предположих, че добре познава тези лабиринти, но въпреки това останах изненадан от увереността, с която се движеше. Спънах се и се подпрях на едно коляно. Панталонът ми се намокри от водата, която се стичаше по пода на тунела. Хермес ми помогна да се изправя.

— Добре ли си?

— Ще се оправя. Къде се намираме?

Той вдигна запалката си и освети древния таван. Видях останки от римска мозайка, изобразяваща Зевс, седнал на трон.

— В момента сме точно под стадиона, недалеч от вилата ти — отвърна той.

Изведнъж зад нас проехтяха викове. Двамата се стреснахме и извърнахме глави назад.

— Само на десетина минути зад нас са — каза Хермес и ме дръпна напред. — Трябва да побързаме. Ще те убият, ако ни заловят.

На лицето му бе изписано напрежение. Опитвах се да се движа колкото е възможно по-бързо куцукайки, и само ужасът ме възпираше да не се строполя на земята от болка. Стори ми се, че мина твърде много време, преди да достигнем до една желязна стълба.

— От тук — нагоре. Когато излезеш на улицата, ще се ориентираш къде се намираш.

Изгледах го продължително. Бях му задължен, нямах никакъв друг избор, освен изцяло да му се доверя.

— Благодаря ти.

— Сега вярваш ли в мощта на астрариума, Оливър?

Нищо не можах да му отговоря.

— Когато си готов, донеси го при мен.

Изведнъж чухме изстрел и куршумът, който рикошира в стената. Хермес ме бутна към стълбата.

— По-бързо!

— Ами ти?

— Ще се оправя.

Видях го как потъна в сенките. Пет минути по-късно излязох през отвора на шахтата на една от най-оживените улици на пазара. Яркото следобедно слънце направо ме заслепи. Минута по-късно се слях с тълпата.

31

Ибрахим ме чакаше в задния двор на вилата. С мрачно изражение на лицето ми връчи бележка от господин Фартайм, в която се казваше, че баща ми, силно притеснен, му позвънил този следобед от Англия и помолил да му се обадя веднага, щом мога. Фартайм любезно ми предлагаше да използвам телефона на компанията. Бях трогнат от неговата загриженост и щедрост. Взех назаем мотопеда на Ибрахим и се спуснах по малките улички на Александрия, твърдо решен да избягам от преследвачите си. Паркирах зад сградата и влязох през страничния вход, отчасти закрит от няколко сергии, на които се продаваха старинни вещи.

Тъй като беше петък, всички офиси бяха празни и докато вадех ключа си, мислено благодарих, че ще мога да разговарям необезпокояван от никого.

Седнах на бюрото на господин Фартайм, чувствах се като непослушен ученик, промъкнал се в кабинета на директора, но ме успокояваше мисълта, че имах разрешение да проведа разговора от тук. Десет минути по-късно операторът вече ме бе свързал с баща ми.

— Ти ли си, Оливър?

Гласът на баща ми звучеше съвсем немощно, но го чувах толкова ясно, че за миг ми се стори, че мога да доловя миризмата на тютюн, която идваше от вълнената му жилетка. Струваше ми се, че виждам дългите му възлести ръце, стиснали здраво слушалката на стария телефон.

— Какво се е случило, татко?

Приготвих се да чуя най-лошото, безпокоях се за здравето както на Гарет, така и на баща си.

— Гарет. Той самият не искаше да ти се обади. Смята, че и без това си имаш достатъчно грижи на главата.

— Добре ли е?

— Този път не е свързано с наркотици, ако за това се тревожиш…

Въображението ми започна да рисува какви ли не страховити картини, но гласът на баща ми прекъсна мрачните ми мисли:

— Някой е нахлул в къщата му. Не може да се оплаче в полицията по съвсем очевидни причини — той се изкашля леко, — но ми каза, че крадците много внимателно са преровили всичко. Изглежда не са били вчерашни, държали са се изключително грубо с приятелката му, която ги е заварила на мястото…

Облегнах са на бюрото, бях вцепенен от ужас. Значи Уолингтън ме беше проследил и което беше най-ужасното, бях допуснал огромната грешка да въвлека и семейството си в тази история.

— Слушай, татко, ще затварям, за да се обадя веднага на Гарет. Но преди това искам да ми обещаеш, че няма да отваряш вратата на непознати. Разбра ли ме?

— Не се страхувам от непознати, момчето ми. Навремето съм се справял с много като тях — отвърна ми той доста рязко.

— Знам, че можеш да се грижиш за себе си, татко, но сега нещата са съвсем различни. Може да са въоръжени. Моля те, от теб искам само за известно време да бъдеш изключително внимателен.

— Оливър, да не си се забъркал в някакви неприятности? — За първи път от началото на разговора ни усетих страх в гласа на баща си.

— Ще се оправя, имай ми доверие.

— Винаги съм ти имал доверие, момчето ми, знаеш това.

Затворих телефона и преглътнах сълзите, които напираха в гърлото ми.

Телефонът звънеше в продължение на няколко минути, които ми се сториха дълги като часове. Докато Гарет вдигне слушалката, бях вече напълно убеден, че Уолингтън или някой нает от него главорез, е отишъл в къщата и сега брат ми лежи мъртъв.

— Гарет, татко се обади — опитах се да прикрия паниката в гласа си.

— Казах му да не ти звъни.

— Няма значение. Моля те, опиши ми хората, които са нахлули в къщата.

— Били са двама, поне Зоуи мисли така. Ударили са я по главата още преди да успее да ги огледа добре. Взели са тетрадката с рисунките ми на астрариума с разшифрования код.

Сърцето ми подскочи, потвърждаваха се най-ужасните ми страхове. Уолингтън вероятно е знаел за съществуването на ключа Уаз. Разбира се, че е знаел, нали е познавал Амилия, Хермес и Силвио и сигурно вече ме е проследил и в Египет. Вбесен от всичко това, усетих в себе си огромно желание да защитя брат си.

— Зоуи добре ли е?

— Получила е леко мозъчно сътресение. Всъщност според нея цялата случка е била много забавна, но нали знаеш, такава си е Зоуи. Кои са тези идиоти?

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре. Можеш ли да останеш при Зоуи за известно време? Мисля, че няма да посмеят да се върнат, а и освен това те търсят теб, а не нея, но все пак няма да е лошо, ако изчезнеш за известно време.

— Добре, така да бъде. Знам, че Изабела се беше захванала с нещо наистина грандиозно, нали така, Оливър?

— Пази се, Гарет.

Затворих и се усетих ужасно самотен.

Когато се върнах във вилата видях, че ме очаква докладът на Мустафа относно проучванията на новото нефтено поле. Данните за гравитационното поле, които неофициално бяхме събрали, изглеждаха все по-обещаващи. Ако успеех да си осигуря лиценз и финансиране, в скоро време можех да се окажа изключително богат. Питах се дали Йоханес Ду Воор би подкрепил това начинание. След това се сетих, че ме предупреди да не разчитам прекалено много на интуицията си и реших да събера по-конкретни данни, преди да му съобщя каквото и да е за новото потенциално нефтено находище.

Станах и излязох на балкона. Виждах рошавата козина на Тинин, легнал пред колибката си. Раницата с астрариума все още беше заровена под нея. Немската овчарка като че ли усети погледа ми и изръмжа в съня си.

Мислите ми се върнаха към лекцията на Амилия и хронологичното й описание на пътя, който астрариумът беше изминал. Отново ме обзе мъката по Изабела и в съзнанието ми изплува един спомен, когато двамата стояхме на брега на Ганг. Наблюдавахме как местните хора се потапят във водите на реката, когато изведнъж забелязахме, че течението повлече едно малко дете. Майката стоеше на брега и пищеше от ужас. В следващия миг Изабела вече беше във водата. Заплува като луда, достигна до детето и успя да го извади на брега, докато през цялото време аз стоях и я наблюдавах смаяно. Такава си беше Изабела, безстрашна, решителна и готова да действа на мига. Чудех се какво ли би направила тя на мое място. Каква би била следващата й стъпка? Независимо дали исках, или не, сега и аз бях изцяло погълнат от мистерията на астрариума. Дали не се опитваше да ми каже нещо, когато ме посещаваше в сънищата ми? В ума ми се въртяха думите на Амилия, че астрариумът може да предизвика хаос, но и да донесе щастие и започнах да осъзнавам колко много неща съм готов да приема в отчаяното си решение да разкрия загадката на механизма. Къде можеха да ме заведат символите, които Изабела ми бе посочила в съня ми? Рибата, бикът и Медузата Горгона. Знаех, че рибата е християнски символ. И в този момент се сетих, че Франческа ми беше казала името на свещеника от „Света Екатерина“.

Подпрях ръка върху хладната стена на катедралата и си спомних първия път, когато с Изабела бяхме дошли тук. Бяхме посетили катедралата само преди няколко месеца и много добре си спомнях страстта, изписана на лицето на Изабела, когато ми разказваше за патрона на черквата — Света Екатерина. Както много други учени, така и Изабела беше убедена, че Екатерина всъщност е християнското име на Хипатия от Александрия, която е била езичничка, занимавала се е с философия и е била разпъната на кръст, защото проповядвала публично идеите си. Освен това тя е била блестяща математичка и познавачка на вселената. Докато стоях на стълбите, имах чувството, че Изабела мина пред мен. Дългата й черна коса се развяваше, а тя продължаваше да ми разказва историята на Хипатия. След това изведнъж ми дойде наум, че второто ми посещение в катедралата беше по времето на погребението на Изабела.

Влязох вътре и веднага почувствах приятната прохлада. Високият сводест таван беше като мозайка от цветни лъчи. Отправих се към главния олтар, стъпките ми отекваха в дълбоката тишина. Мъжът, който метеше мраморния под, ми заговори на италиански, предлагаше ми да ме разведе из черквата. Попитах го къде мога да намеря отец Карлото и той изчезна през една странична врата. Използвах отсъствието му, за да се разходя наоколо, спомняйки си как изглеждаше катедралата на погребението на Изабела. Тогава имах чувството, че с позлатената си дървена украса и красивия си стъклопис олтарите са като излезли от някакъв сън.

Спрях пред един от прозорците, на който беше изобразен Исус Христос с трънения венец на челото, а ръцете и краката му бяха изключително слаби. Беше протегнал ръка към един възрастен мъж и му подаваше връзка ключове. Именно фигурата на възрастния мъж привлече вниманието ми. Стоях загледан в мъжа с посребрена коса, от лицето му струеше доброта и човеколюбие. Познах го веднага, това беше Свети Петър, пазителят на райските двери. Но това, което ми направи огромно впечатление, беше птицата, която кръжеше над лявото му рамо. Без съмнение беше ястреб врабчар. След това си спомних, че Зоуи ме бе попитала каква е птицата, която пърхала над моето ляво рамо. Без да се усетя, вдигнах ръка и я насочих към пространството до лявото ми ухо. Там нямаше нищо. Какво всъщност очаквах да открия, духове?

— Спасителят дава ключовете на Свети Петър. Красиво, нали?

Обърнах се и видях ниския, мургав, около трийсетгодишен мъж, който бе служил на погребението на Изабела. Ако не носеше расо, можех да го помисля за застрахователен агент.

— Какво символизира птицата? — попитах аз.

— Ястребът врабчар е символът на Свети Петър. Разбира се, ранните християни са заимствали от заобикалящата ги култура и по този начин коптите възприели някои от древноегипетските символи. Като например ястреба врабчар, който има важно значение и в двете религии. Интересувате ли се от подобни неща, господин Уорнок?

— Помните ме от погребението…

— Малко трудно ви познах. С тази брада в началото ви помислих за някой от нашите коптски братя. — Той протегна ръка, дланта му беше учудващо хладна. — С какво мога да ви помогна?

Огледах се внимателно наоколо, за да съм сигурен, че никой не може да чуе разговора ни. Катедралата изглеждаше съвсем празна, но аз не исках да поемам никакви рискове.

— Искам да ви задам няколко въпроса относно трупа на съпругата ми.

— Scusi?

Въпросът ми очевидно го шокира и той помисли, че не ме е разбрал правилно.

— Франческа ми каза, че тя е уредила така, че хора от вашата църква да вземат трупа от линейката и след това да го закарат в градската морга.

— Коя Франческа?

— Госпожа Брамбила, бабата на моята съпруга. Предполагам, че я познавате. Нали семейството й принадлежи към тази църква от десетилетия.

— Има някаква грешка.

— Но така ми каза самата госпожа Брамбила.

Отец Карлото ме поведе към един от страничните параклиси.

— Господин Уорнок, членовете на семейство Брамбила са отлъчени от църквата преди много години — каза той тихо.

— Отлъчени от църквата? — не можах да прикрия огромната изненада в гласа си.

— Да, през 1946 година. Проверих в регистрите ни, когато госпожа Брамбила ме помоли да отслужа опелото на съпругата ви в нашата църква. Проведох твърде труден разговор с епископа, но в крайна сметка решихме, че греховете на бащите, в нашия случай грехът на дядото, не може да има нищо общо с внучката. Нека Бог даде мир на душата й.

— Ами Паоло Брамбила? Той е починал през 1956 година, не е ли бил погребан с църковен ритуал?

— Прав сте, така е, но ритуалът не е бил извършен в тази църква.

Отклоних поглед встрани, опитвах се да прикрия огромната си изненада. Погледът ми попадна на един стъклопис, на който беше изобразен Свети Себастиян, от когото стърчаха множество стрели, а по лицето му бе изписана трагична гримаса.

— Защо са били отлъчени от църквата? — попитах аз.

— Това е въпрос от поверително естество между църквата и семейството.

Извадих портфейла си.

— Но аз съм част от семейството. И знаете ли, смятам, че от името на семейството трябва да направим дарение, да кажем — сто долара. Когато влизах, забелязах, че правите ремонт на покрива.

Отецът сви устни и видимо се поколеба. Най-накрая като че ли се примири и вдигна ръце.

— Така е, вашето дарение е добре дошло. Но, господин Уорнок, не можете да ме подкупите да ви разкрия съдържанието на тайните регистри на църквата.

Взех един молитвеник, оставен на съседната пейка, и пъхнах между страниците му две банкноти от по петдесет долара.

— Моля ви, отче, направете го заради починалата ми съпруга. Имам причини да мисля, че духът й не е намерил покой.

Подадох му молитвеника. Той ме изгледа продължително, очевидно се колебаеше дали може да ми се довери. Най-накрая взе книгата в ръце.

— Прав сте. И аз съм дълбоко убеден, че духът й не е намерил покой. Смъртта й беше огромна трагедия, най-вероятно напълно безсмислена. Що се отнася до отлъчването от църквата, става ясно, че дядо й е поддържал твърде неподходящи връзки с ексцентрични хора, които са организирали странни езически ритуали. Предполагам, че всичко е било безобидно, че това са били хора с интерес към историята, които са си позволили да прекрачат известни граници. В тази страна ехото от отминалите епохи звучи много силно. То може да те накара да си въобразиш какви ли не неща. Моят предшественик е бил готов да не обърне внимание на това, но хората от паството са се разбунтували. И после, когато Насър дойде на власт — продължи той почти шепнешком, — започна истински лов на вещици. Вече никой не беше в безопасност.

— Какво стана с трупа на жена ми?

— Нямам никаква представа. Със сигурност мога да ви кажа, че никой от църквата не е отишъл да го прибере. Аз видях единствено ковчега. Мога да ви покажа какво сме записали в дневника на църквата.

— Не е необходимо да го правите. Имам още един въпрос, отче, рибата е християнски символ, нали така?

Отец Карлото се усмихна, най-после навлязохме в познатите му води.

— Рибата представлява учениците на Христос, някои от които, както знаете, са били рибари. През първи век след Христа това е бил тайният символ на ранните християни, които са пазили вярата си, въпреки че са били преследвани от Римската империя. Традицията се е запазила през вековете, а в тази част на света никога не е било лесно да бъдеш християнин. Дори и сега някои от младите копти в Александрия имат скрити татуирани символи, по които се разпознават. Този символ се среща в някои от стъклописите в гробниците в Ком ел-Шугафа, място, за което някои от нашите вярващи все още смятат, че е обитавано от духове.

Той се поколеба за миг, след това отново се огледа, за да се убеди, че църквата е празна, и продължи с нервен шепот:

— Но трябва да ви съобщя и още нещо… съпругата ви ме посети малко преди смъртта си.

— Какво ви каза? — попитах аз напрегнато.

— Помоли ме да я кръстя, за да може да се изповяда. Беше силно изплашена от нещо. Кръстих я още тогава и след това тя веднага пожела да се изповяда. Според мен, господин Уорнок, тя се е оказала забъркана в някаква история, която е излязла извън контрола й. Разказа ми за съществуването на предмет с такава историческа стойност, която би променила изцяло представите ни за религията. Попита ме дали църквата би му осигурила убежище при необходимост. Уверих я, че това е напълно възможно, но признавам, че се отнесох твърде скептично към думите й. Тя не беше първият египтолог, дошъл да се изповяда при мен, говорещ за подобни неща. Преди около двайсет години е имало още една млада жена, също египтолог…

Докато го слушах, си спомних за думите на Деметриус ал-Масри и историята, която ми беше разказал за трупа, от който също са липсвали органи. Потреперих, почувствах, че през стените на черквата премина внезапна студена тръпка. Коя беше тя?

— Значи вие знаете за съществуването на астрариума? — попитах го директно.

Отец Карлото видимо се стресна и се прекръсти.

— Моля ви, опасно е дори да споменавате това на глас. Но да, чувал съм за съществуването на такъв предмет. Познавам един монах от коптския орден, който веднъж ми разказа, че притежава древни документи, както от времето на фараоните, така и от времето на Наполеоновата инвазия, в които се споменава съществуването на този предмет. Отец Мина, от манастира „Свети Паисий Велики“ (Деир ал-Анба) в Уади ел-Натрун. Ако искате, мога много дискретно да го поразпитам, поне това дължа на съпругата ви. Не знам дали сте запознат с тази история, но има писмени сведения, оставени от един много ранен епископ, според които самата Хипатия е използвала астролабия и магьосничество, за да привлече един римски управител на Александрия към езичеството. Кой знае, може би става въпрос за същия механизъм?

— Изабела беше убедена, че Хипатия е била виновна единствено в това, че е била много по-умна и интелектуално по-извисена от мъжете около нея — отвърнах аз.

Отец Карлото се усмихна.

— Съпругата ви беше жена със силен дух. Може би трябваше да я посъветвам да напусне Египет… Но тя беше на ръба на истерията и не можах да разбера какво ми говореше. Сега искрено съжалявам, че не приех думите й по-сериозно.

— Кога стана това?

— Около две седмици преди смъртта й — каза той и се приближи към мен. — Елате отново след няколко дни, ще видя какво ще успея да разбера през това време. Но чуйте ме добре, приятелю, ако по някое време ви е необходимо убежище, ние ще ви помогнем. Можете да останете при моите коптски братя в Уади Ел-Натрун колкото е необходимо. Те са помогнали на много хора, а освен това, макар че не сте вярващ, вие сте все пак католик, нали така? А и с тази брада никой няма да ви забележи сред останалите монаси.

Огледах внимателно откритото му лице, питах се до каква степен бе запознат с обстоятелствата около смъртта на Изабела. За мен бе ясно, че той носеше бремето на изповедта й и му тежеше това, че е изиграл някаква роля в ненавременната й смърт.

Отец Карлото сложи ръката си на рамото ми.

— Моля ви, понякога в живота човек трябва просто да се довери. Запомнете добре думите ми.

И си тръгна, стискайки молитвеника в ръце.

Стоях до големия орган, който се намираше зад един витраж, изобразяващ мъките на Света Сесилия. Какъв ли ужас бе преживяла Изабела, за да достигне до решението да се изповяда пред свещеник? Знаех, че от време на време ходи на църква, но не знаех, че някога се е изповядвала. От какво се е опитвала да избяга?

Познат глас, който тихо говореше на английски, прекъсна мислите ми. Идваше от един страничен параклис. Жената попита откъде може да вземе свещи. Тръгнах по посока на гласа и влязох в една ниша, в която имаше мраморен релеф на стената, изобразяващ някаква мъченица. В краката на светицата бяха поставени снимки на деца и букети цветя. Видях дори една неотворена кутийка с пепси, вече започнала да ръждясва. Жената беше с гръб към мен, но въпреки това я разпознах. Тя коленичи и постави до другите дарове малък букет от гардении.

— Света Сабина не е ли патрон на децата? — попитах аз.

Рейчъл Стърн се стресна и се изправи.

— Познаваме ли се?

Осъзнах, че сигурно съм я изплашил с вида си. Синините и раните бавно заздравяваха по лицето ми, брадата ми беше дълга, а косата — разрошена.

— Аз съм, Оливър, Рейчъл.

Тя отново си върна присъствието на духа.

— Оливър! Не можах да те позная с тази дълга брада и с тази коса. Каква изненада.

— Надявам се, приятна. Съжалявам, че прекъснах молитвата ти.

— Тихо, не казвай на равина ми. Даровете са от името на сестра ми, тя от години се опитва да зачене. Очевидно ако достатъчно често идваш тук и коленичиш, светицата ще откликне на молбите ти. Въпреки това искрено се надявам, че не става въпрос за непорочно зачатие. В семейството и без това има достатъчно страдалци.

Тя метна чантата си през рамо и тръгна към изхода на параклиса. Последвах я.

Слънцето ни заслепи в момента, в който излязохме от катедралата. Едно момченце, облечено в дрипи, се измъкна от сянката на входа и протегна към нас сакатата си ръка. Пуснах няколко монети в здравата му ръка и отминах.

Рейчъл си сложи огромни слънчеви очила, след това внимателно огледа измачканото ми ленено сако и дънките.

— Чух за приятеля ти Бари — започна тя. — Бях направо шокирана. Никак не ми приличаше на човек, който възнамерява да се самоубие.

— Не се е самоубил.

Няколко момчета в униформи излязоха от двора на училището към катедралата и изтичаха покрай нас, като се смееха. Беше ми добре, че не съм сам. Спомних си колко самотен се почувствах, когато затворих телефона след разговора с брат си. Имах нужда от човек до себе си.

— Искаш ли да отидем да пийнем нещо?

— Да пийнем ли? Последния път, когато те видях, останах с впечатлението, че компанията ми никак не ти е приятна.

— Бях пиян и войнствено настроен. За което се извинявам.

Рейчъл ме изгледа въпросително.

— Не, мисля, че не е добра идея. Извинявай, Оливър — каза тя и си тръгна.

Настигнах я.

— Моля те, имам нужда да поговоря с някого, който ме познава отдавна. Някого, на когото имам доверие…

Тя спря.

— Неприятности ли имаш?

— Моля те, Рейчъл, нямаш представа колко самотен се чувствам напоследък…

Тя се поколеба, изгледа ме продължително, сякаш търсеше да открие в лицето ми нещо, може би онзи студент идеалист, когото някога познаваше, и след това ме хвана под ръка.

32

Барът „Сентро ди португезе“ беше едно от новите и доста изискани заведения, които се намираха в Рушди, същият скъп квартал, в който беше и вилата на нефтената компания. Барът се помещаваше в една преустроена вила, като в двора се сервираха напитки, а горният етаж беше превърнат в дискотека. Входът не се откриваше много лесно, а пред вратата стояха двама охранители с внушителни осанки. Клиентите на заведението бяха най-различни хора, които споделяха две общи неща — богатство и самота.

Седнахме под навес от преплетена тръстика с лице към двора. На една от масите се бе настанила група италиански морски офицери, вече доста пияни, които шумно спореха кой е по-велик изпълнител — Майкъл Джексън или Карузо. На съседната маса бе седнал един бял мъж от Уганда, за когото се говореше, че е търговец на оръжие. Той отклони поглед от закръглената руса жена, с която флиртуваше, обърна се към мен и едва забележимо кимна. Погледна ме с онзи съучастнически поглед, с който един мъж гледа друг, когато си мисли, че го е хванал в изневяра. Напълно съзнавах, че е възможно да съм бил проследен дотук, затова не преставах да се оглеждам нервно наоколо. По-късно осъзнах, че може би тук съм в по-голяма безопасност откъдето и да било другаде в Александрия. В това заведение се допускаха само отбрани хора и беше невъзможно да подкупиш охраната да те пусне вътре.

Въпреки че в началото Рейчъл не искаше да дойде с мен, вече пиеше третото си уиски. Единственият ефект на алкохола върху нея се състоеше в това, че я правеше по-разговорлива. Това ни най-малко не ме притесняваше. Откакто пристигнахме тук, аз самият бях станал необичайно мълчалив. Имах огромна нужда да обсъдя случилото се през последните седмици с някого, който би ми помогнал да погледна на събитията обективно, но въпреки това се притеснявах, че ако й се доверя, тя може в най-добрия случай да се отнесе скептично към разказа ми. Вече бях пропилял половината вечер в празни приказки за политика, но Рейчъл ме бе оставила да говоря, долавяйки неочаквано обхваналото ме нежелание да споделя личните си проблеми. Разговорът ни ме върна отново към онзи свят, който познавах, преди да дойда в Египет и преди смъртта на Изабела. Спомних си какъв бях, когато бях млад и изпълнен с надежди. И докато стоях и я слушах, изведнъж си спомних за една демонстрация, в която бяхме участвали като студенти преди повече от осемнайсет години. Демонстрирахме против участието на Франция в борбата на Алжир за независимост, бяхме изцяло запленени от тази идея и напълно убедени в моралната си позиция, носени от ентусиазма на младостта, който, както си мислехме, щеше да продължи цял живот. Усетих отново емоциите, които бях изпитал тогава, докато гледах младата американка да скандира лозунги по улиците. Обичах Рейчъл заради енергията и политическата й ангажираност. Все още притежаваше и двете. Усещах, че въпреки самоувереността, която демонстрираше, тя беше изпълнена с човечност и милосърдие и това ми харесваше. Освен това беше развила чувство за самоирония, каквото навремето не притежаваше. С годините бе станала по-наблюдателна и по-хаплива. Имаше нещо мъжко в начина й на мислене, което не ми допадаше, и имах чувството, че докато спорим, всъщност водим сексуална битка, която щеше да завърши с оргазъм, поражение или смърт.

— Разкажи ми какво стана с брака ти — попитах аз.

— О, много е сложно. Арон през цялото време твърдеше, че харесва еманципирани жени, но на практика не искаше да е женен за такава. Ами с твоя?

— Ние сме… бяхме ужасно щастливи.

Това не беше напълно вярно и въпреки че нямах намерение да прелъстя Рейчъл, струваше ми се, че ще изневеря на Изабела дори само ако произнеса името й.

— Кажи ми защо ме напусна тогава.

— Честно казано, Оливър, ние с теб бяхме възможно най-неподходящата двойка на света. От връзката ни просто нищо нямаше да излезе.

— Вероятно си права, но тогава ужасно ме заболя.

Направих болезнена гримаса, когато си спомних първата сърдечна болка, която бях преживял като възрастен мъж.

— Така беше редно, тогава ти беше само на двайсет и три — отвърна тя с усмивка.

Погледите ни се срещнаха, и двамата си спомнихме преживяното.

Над главите ни се разнесе поредният дискохит. Вдигнах поглед. Диджеят, млад слаб арабин, облечен в жълта копринена риза на флорални мотиви, бе вперил замислен поглед в празния дансинг. Пушек от тамян се издигаше над бара, а откритото звездно небе ни наблюдаваше развеселено. Нощният бриз донесе до мен аромата на парфюма на Рейчъл и изведнъж, въпреки всичко, въпреки мъката и умората ми, страховете ми се стопиха и изчезнаха.

— Това бяха невинни години — въздъхна Рейчъл. — Сега често се сещам за онова време. Особено когато ме обземе екзистенциален скептицизъм. И тези спомени ме карат да се чувствам ужасно стара. А ти как си?

— Аз ли? Едва преживявам.

Тя ме изгледа. Знаех, че си мисли, че едва преживявам загубата на Изабела. Допи уискито си, след това се премести по-близо до мен и въздъхна. Поколеба се за момент, след това реши, че може да ми се довери, и започна да ми разказва интимни подробности от живота си.

— Бракът ни се провали, защото изгубихме детето си. Беше мъртвородено. Арон успя да се справи с мъката доста по-добре от мен. Аз просто се потопих в работата си. И един ден, докато закусвахме, го погледнах и установих, че вече не го познавам. Това беше всичко — краят на една мечта.

Стиснах ръката й.

— Съжалявам.

— Ето ни сега тук двамата.

Забелязах, че не отдръпна ръката си от моята. Погледнах я и изведнъж ме обзе огромно желание да се разтоваря, да й разкажа всичко. Предполагам, че Изабела бе изпитвала същото и затова бе отишла при отец Карлото. Когато бе пожелала да се изповяда, всъщност е искала да свали огромното бреме от плещите си.

— Чудя се, Рейчъл, дали си достатъчно широко скроена, за да приемеш сериозно всичко, което ще ти кажа, независимо колко невероятно може да ти прозвучи.

— Ако има нещо, с което все още се гордея, то е, че съм достатъчно широко скроена…

Заведох Рейчъл във вилата и докато тя ме чакаше в хола, аз се промъкнах до кучешката колиба и взех раницата. След това я преметнах през рамо и двамата се отправихме към „Шератон“, където тя бе отседнала. Трябваше да й покажа астрариума и да й разкажа цялата история.

Докато се качвахме с асансьора към стаята й, усетих как напрежението между нас расте и атмосферата се изпълва с еротика. Усещах уханието й, топлината на тялото й, допряно до голата ми ръка. Питах се дали сетивата ми не ме заблуждават и дали евентуална връзка с Рейчъл не би била за мен начин да се отърся от мъката си по Изабела. Тази мисъл едновременно ме тревожеше и привличаше.

Улових погледа на Рейчъл и осъзнах, че и тя изпитва подобни чувства. Придърпах я към себе си и без да разсъждавам повече, впих устните си в нейните. Имах чувството, че през тялото ми премина електричество. Едва сега осъзнах колко много ми е липсвал допирът на женска ръка през последните седмици. Потопих се в кожата й, усещането беше съвсем различно от това, когато бях с жена си. Рейчъл имаше зелен вкус, ако изобщо подобно усещане може да се опише по този начин. Вкусът на Изабела беше с по-дълбок нюанс. Движехме се бавно, внимателно и с удоволствие се откривахме един друг, усещах твърдите й гърди под дланите си. Асансьорът леко се разтресе и спря, ние се отдръпнахме и някак стеснително се разсмяхме.

Тръгнахме, препъвайки се по празния коридор, като в същото време се целувахме и се мъчехме да се отървем от дрехите си. Влязохме в стаята й и изведнъж гледката на зелените стени и мебели с пластмасово покритие ме накара да се върна към реалността. Но Рейчъл отново ме прегърна и ме поведе към леглото.

— Следвай ме — засмя се тя.

След това свали широката си блуза и видях малките й стегнати гърди. Тесните й бедра се извиваха като екзотичен музикален инструмент, очертани от прилепналите й плитки джинси.

— Толкова отдавна никой не ме е докосвал, че направо започвам да се побърквам. Не мога да си спомня кога за последен път някой ме е прегръщал. Все бързам за някъде — хотели, пресконференции, летища. Господи, наистина те желая.

Приближих се към нея, след това спрях. В този кратък миг на колебание осъзнах, че се заблуждавам. Знаех, че дори и да правя любов с Рейчъл, няма да успея да забравя Изабела. В момента нямах нужда от любовница, а от приятел, на когото да се доверя. Някой, който да ме увери, че не съм започнал да се побърквам. Всичко останало, независимо дали включваше чувства или секс, би усложнило нещата твърде много. А много добре знаех, че при Рейчъл никога нищо не е просто.

На шкафчето до леглото се виждаше черно-бяла паспортна снимка, на която Рейчъл изглеждаше много по-млада — лицето й грееше от сляпата й вяра в идеализма, къдравата й коса беше сплетена на дълга плитка, преметната през рамо. Познавах това изражение. Докоснах лъскавата хартия. В съзнанието ми изплува един далечен спомен за това как тя ми се усмихна в антрето на апартамента, в който живеехме в Лондон. До снимката беше оставена мидена черупка и една метална пластина с изписано върху нея име, като тези, които носят военните. Взех мидената черупка и я погледнах срещу светлината. Беше малка, перленобяла и с набраздена повърхност, блестяща подземна катедрала, обречена да блести завинаги.

Рейчъл се бе излегнала на леглото, погледна ме и се усмихна. Косата й се бе разпиляла около нея, приличаше на извиващи се змии. Медузата Горгона.

— Мидената черупка е от плажа, където изгубих девствеността си — започна тя. — Снимката е от баджа, който носех по време на първата кампания на Демократическата партия, в която участвах, а металната пластина принадлежеше на един войник, когото интервюирах във Виетнам, а същия ден го убиха. Любов, вяра и съдба — нося ги навсякъде със себе си, за да ми напомнят колко много съм постигнала и колко безценен е животът. Но мисля, че ти така или иначе знаеш всичко това, права ли съм?

Погледнах я, беше толкова красива и така силно ме привличаше в този момент. Идваше ми да изстена. Отлично осъзнавах, че не трябва да се поддавам на желанието, но от друга страна, знаех, че няма да успея да му устоя.

Вместо да й отговоря, сложих мидената черупка в устата си и внимателно я положих с език върху пъпа й. Соленият вкус на кожата й ми подейства неочаквано еротично и усетих тръпки в слабините си. Дръпнах джинсите и бикините й и започнах да си проправям път надолу. Рейчъл пое дълбоко въздух, усетих, че се възбужда. След това изпъшка, протегна се към ципа на панталона ми и ме придърпа към себе си. Седна в леглото, затвори очи и се отдаде на удоволствието. Имах усещането, че твърдо е решила да ме погълне, а не да ми се отдаде.

Опитвах се да контролирам внезапния прилив на желание, подпрях се с една ръка на леглото и я притеглих към себе си. „Не“ изстена тя и се опита да ме отблъсне, но аз я държах здраво, усещах мириса й, който изцяло ме поглъщаше. Най-накрая двамата се изтърколихме на пода и тя бавно се намести върху мен. Усетих как леко ме ухапа по врата, бавно прокара езика си по ухото ми, а ръцете ми през цялото време стискаха твърдите й гърди.

Последва сборичкване, успях да я обърна по гръб и след това и двамата се отдадохме един на друг. В един момент тя изпищя и за моя най-голяма изненада избухна в неистов смях. Смехът й ми подейства заразително и след малко и двамата се търкаляхме по килима. Може би бяхме замаяни от интимността, която току-що бяхме изпитали, а може би и двамата тайно се страхувахме от неизреченото споразумение, че дълбоко в себе си съзнавахме, че връзката между нас е невъзможна.

Една картина, на която бе нарисуван „Корниш“, се плъзна по стената и падна на килима само на няколко сантиметра от главата на Рейчъл.

— Виждаш ли, духовете ни наблюдават — заяви тя.

След това стана, уви се в халата и излезе на балкона. Сложих си боксерките и отидох при нея.

Тесният балкон гледаше към градините „Монтаза“. Светлините на двореца проблясваха в далечния край на парка, а върховете на високите палми покрай булеварда се поклащаха на фона на тъмното нощно небе. По-нататък се виждаха призрачните светлини на яхтите, хвърлили котва на пристана. Беше една от онези особени нощи, в които човек губи усещането за време. Атмосферата е като наелектризирана, а бризът носи със себе си някакво особено вълнение и глупаците като мен започват да си мислят, че са безсмъртни. Чувствах се грешен и слаб. Не можех да се отърся от усещането, че съм предал Изабела. Обзе ме огромна празнота, както често става след безсмислен секс. Но долавях и още нещо във въздуха, нещо, което силно ме тревожеше и необяснимо защо всяваше ужас в мен.

— Не съм правила секс от повече от три години, откакто се разведох.

Изявлението на Рейчъл се понесе над грозните железни перила надолу към улицата под нас и се изгуби сред шума от минаващите коли и обидните думи, които двамата мъже на ъгъла си разменяха.

— Това е доста дълго време — отбелязах аз, разтворих затопления й халат и се обвих в него.

Почувствах обич към нея, все едно беше част от семейството ми. Чувствах се добре, докато я държах в прегръдките си, но в този момент съвсем ясно осъзнавах, че ние с нея няма да станем любовници и че и двамата го знаем много добре, макар и да не си го бяхме казали.

— Рейчъл, не мога да ти бъда любовник, просто не мога. Имам нужда от теб като приятел. Смяташ ли, че това е възможно?

Тя кимна и сложи горещата си буза върху голите ми гърди. Долу двамата мъже продължаваха да се карат, това беше реалният живот. Направих й знак да ме последва вътре в стаята, протегнах се и взех раницата.

Седяхме на леглото с астрариума между нас. Бях й разказал цялата история, с всички невероятни подробности. Не можех да вдигна поглед към Рейчъл, имах чувството, че след като й разкрих цялата истина, бях напълно обречен. Ръката й се плъзна по покривката на леглото и се приближи към моята.

— Всичко е наред, Оливър, вярвам ти. В това отношение си късметлия. Ако ми беше разказал същата история преди пет години, щях да си кажа, че си още един западняк, побъркан на тема мистицизма на Изтока. Но аз самата съм виждала някои доста странни неща. Когато бях в Кампучия (дн. Камбоджа), видях как „Червените кхмери“ набират шамани, които да всяват ужас в обикновените селяни и между другото системата им работеше. А преди няколко години бях прокълната от един папуаски вожд, защото фотографът ми имаше неблагоразумието да снима съпругите му. Но освен това има още нещо, което ме кара да вярвам в силата на този… астрариум, или както там се нарича. И това е Мосри. И към него наистина бих се отнесла съвсем сериозно.

Кимнах в знак на съгласие, колкото и да ми се искаше, беше невъзможно да подмина заплахите от страна на Мосри. Усещах присъствието му навсякъде и това ме караше да подскачам при всяка мярнала се пред очите ми сянка.

Рейчъл се загледа внимателно в изражението на лицето ми и след това постави ръка върху моята.

— Сигурна съм, че зад всичко това стои принц Абдул Маджид.

Спомних си заплашителния му поглед по време на онази телевизионна програма в Лондон. От него се излъчваше арогантността на тиранин.

Рейчъл продължи да говори бързо, сякаш искаше с всичка сила да ми внуши в каква голяма опасност се намирам:

— Той е религиозен фанатик и много опасен. Именно човек като него би повярвал в силата на нещо такова. Изпитва жестока омраза към Запада и би направил всичко по силите си, за да провали мирната инициатива на Садат. От известно време в този регион има атаки срещу обекти, които представляват интерес за Запада — срещу една морска база в Турция, срещу американското посолство в Дамаск и други, за които дори не сме чували. Не се споменава официално, но тези, които трябва да знаят — знаят. Маджид стои зад всичко това. Напоследък е започнал да действа още по-решително. Случват се все повече неща, които на пръв поглед нямат връзка помежду си. А Мосри е човекът, който върши черната му работа. Мога да се обзаложа, че щом се говори, че астрариумът може по такъв невероятен начин да въздейства върху събитията или дори само ако се смята за талисман от времето на могъщата арабска цивилизация, то Маджид би искал да го притежава и би изпратил Мосри да му го намери дори и с цената на убийства.

Представих си Мосри, който бе вперил поглед в мен, докато ме разпитваха в полицейското управление. След това си спомних как Мосри ми се усмихна в полутъмната зала по време на лекцията. Потреперих.

— Но какво биха могли да направят с него? — попитах аз.

— Не знам — отвърна Рейчъл. — Може би да се опитат да установят контрол или да завземат цялата власт? Да превърнат страната отново в нещо като феодална държава с Маджид начело? Честно казано, Оливър, Маджид не би се спрял пред нищо. Най-добре е да вземеш всички предпазни мерки и много да внимаваш — заяви Рейчъл мрачно и закима с глава, за да подчертае думите си. — Може би не е лошо да си намериш някакво оръжие, пистолет например, или да изчезнеш за известно време.

Тя отново обърна поглед към астрариума, който бях опаковал добре, докато тя говореше.

— Но това тук е направо невероятно… самата история стои пред нас. Само като си помисли човек, че древните египтяни са имали такива огромни познания по астрономия. Ще ми се да познавах Изабела, сигурно е била изключителна личност.

Погледите ни се срещнаха. Рейчъл се усмихна и бързо отклони очи.

— Но какво ще правим с астрариума? — попита тя.

За моя изненада установих, че ми стана много приятно, когато чух, че използва множествено число, но въпреки това ме побиха тръпки от страх. Почти всеки, който по някакъв начин се докоснеше до него, страдаше от това.

— Изабела ми беше споменала, че астрариумът си има своя съдба, място, на което в крайна сметка трябва да се озове — отвърнах с въздишка. — Но все още ми липсват някои парчета, така че да видя цялата картина. Все още не съм установил какво е станало с липсващите органи на Изабела и какво Джовани и археолозите около него всъщност са правили. Освен това остава и загадката за истинското значение на шифъра. Надявам се, когато събера цялата информация, да разбера къде трябва да отнеса астрариума, в някой храм, в гробница или където и да било. Дължа го на Изабела. Искаш ли да разработим по-нататъшната си стратегия, докато закусваме?

— Звучи добре — отвърна Рейчъл. — Ще взема набързо душ и след това ще излезем.

Тя се протегна и се изправи.

— Идвам след десет минути — каза и изчезна в банята.

Лъчите на ранното слънце бяха започнали да се процеждат през тънките пердета. Погледнах часовника до леглото. Показваше 6:30. Станах и излязох на балкона. Сред птичия хор чух странния зов на някаква непозната птица. Не знам защо, но ми напомни за Лондон и за ястреба врабчар, който се бе блъснал в стъклото на колата ми. Почувствах се притеснен. При този спомен ме обзе някакво лошо предчувствие. Опитах се да се разсея, затова хвърлих поглед към балкона на стаята в съседство с нашата. Пердетата бяха дръпнати, изглежда там в момента нямаше никого. Чух шума на един микробус, който паркираше в алеята пред хотела и погледнах надолу. Мъжът от охраната, който ми се стори странно неспокоен, излезе от будката в която седеше и се приближи към прозореца на микробуса. Видях, че взе някакви пари и след това за моя най-голяма изненада се отдалечи от хотела. Микробусът спря пред главния вход и двама мъже, облечени в бели униформи, изскочиха от него. Нещо в прибързания им начин на движение ме накара да примижа, за да видя по-добре накъде са се отправили.

Единият от тях, усетил погледа ми, вдигна глава и ме изгледа право в очите, преди да успея да се отдръпна. Когато отново погледнах надолу, те вече бяха изчезнали. Влязох в стаята, притеснението ми все повече нарастваше. Рейчъл стоеше в средата на стаята и подсушаваше къдравата си коса. Поколебах се за миг и след това казах:

— Не знам, може би трябва да тръгнем веднага…

Изведнъж чух, че някой тича в коридора. Направих на Рейчъл знак да мълчи, след това отидох до вратата, открехнах я съвсем тихо и надникнах навън. В единия край на коридора стояха двамата мъже от микробуса с пушки в ръце. Затворих вратата съвсем тихо, сграбчих Рейчъл и я дръпнах встрани.

— Тихо! — прошепнах аз и грабнах раницата с астрариума с другата си ръка.

Рейчъл хвърли поглед към вратата, взе сака си, прибра предметите от нощното шкафче, пусна ги в джоба си и изтича след мен на балкона. Прехвърлихме се през ниския парапет и се озовахме на балкона пред съседната стая. Вратата беше отключена и ние тихичко влязохме вътре.

Притиснахме се до стената, която ни отделяше от стаята на Рейчъл, чувах силното биене на сърцето си и усещах как тя трепери до мен. И двамата затаихме дъх. През тънката стена чухме, че се тропа на вратата на съседната стая, след това някой разби вратата и влезе вътре. Бяха съвсем близо до нас, чувах ядосаните им викове, очевидно бяха бесни. Рейчъл ме изгледа учудено. И двамата едновременно отправихме погледи към вратата. Трябваха ни само няколко секунди, за да стигнем до нея. Коридорът беше съвсем празен. Измъкнахме се бързо и след това се понесохме по него. Когато завивахме се сблъскахме с едно момче, което носеше купчина хавлиени кърпи. То се обърна и ни изгледа продължително.

Вече бяхме стигнали до средата на празното фоайе на хотела, когато чухме някой да вика след нас. Служителите на рецепцията ни изгледаха учудено, когато профучахме покрай тях.

— Какво, по дяволите, става, Оливър? — изкрещя Рейчъл, докато тичаше до мен.

— Тичай! След нас са!

Минахме тичешком през главния вход, прекосихме градината на хотела и излязохме на все още заспалите улички. Изтичахме покрай няколко паркирани коли и завихме в една странична уличка. Зад гърба си чувахме шума от тичащи крака.

Огледах се отчаяно наоколо. До една сергия беше спряла покрита каруца. Слабото конче, впрегнато в нея, преживяше наръч сено. Дръпнах брезента, каруцата беше празна, само дъното й беше покрито с някакъв прах, който приличаше на цимент. Имаше достатъчно място да се скрием.

— Влизай тук! — прошепнах на Рейчъл, но тя поклати глава и трескаво се заоглежда наоколо.

Точно срещу нас магазинът за дрехи току-що беше отворил и собственикът му закачаше дългите роби и кафтани с една кука. Рейчъл махна с ръка по посока на магазина.

Бутнах на собственика солиден подкуп и съвсем скоро се озовахме скрити сред дългите редици висящи дрехи. Чувахме, че съвсем близо до нас някой тича и крещи. Сгушихме се още по-навътре сред дрехите, като отчаяно се опитвахме да сдържим дъха си. След малко чухме мъжете, които влязоха в същата уличка.

— Сигурен ли си, че беше той? — попита един груб глас.

Говореше арабски със саудитски акцент.

— Напълно. Мосри ми го показа на снимка — отговори другият.

Когато чу името, Рейчъл силно заби нокти в китката ми. Стояхме съвсем неподвижно, дори не смеехме да си поемем дъх, когато чухме, че се приближават към собственика на магазина за дрехи.

— Виждал ли си двама европейци? — попита единият с нескрита заплаха в гласа.

Стоях като вцепенен, опитвах се да потисна желанието си да побягна, молех се възрастният мъж да не ни издаде. Видях как Рейчъл до мен пребледня като платно.

— Нищо не съм видял. Тук е тихо като в гроб — отвърна възрастният мъж спокойно.

— Насам! — викна другият главорез.

Погледнах между дрехите. Видях как двамата отметнаха брезента на каруцата и започнаха да я претърсват.

— Сигурно са избягали нататък — заключи по-пълният от двамата и те продължиха по улицата.

Останахме скрити още пет минути. Усещах как сърцето на Рейчъл бие до пръсване и мириса на страх, въпреки напарфюмирания плат, от който бяха изработени кафтаните. Внимателно се огледах наоколо, уличката беше празна. Измъкнахме се от редицата закачени дрехи.

— Чу ли го, че спомена името на Мосри? — попита Рейчъл съвсем тихо.

Шепотът й беше заглушен от мощен трясък, последван от ярка светлина и след миг усетихме как земята под краката ни се разлюля. Паднахме на земята и останахме да лежим там, а около нас се сипеха парчета мазилка и всякакви други отломки. Измина известно време, преди да успея да се ориентирам какво става. Възрастният собственик на магазина, който бе паднал на земята до нас се надигна и веднага започна да се моли, по лицето му се стичаше кръв.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита Рейчъл и също се надигна.

По лицето й имаше няколко незначителни драскотини, но като че ли това беше всичко. Опипах ръцете и лицето си, пръстите ми напипаха няколко кървящи драскотини, след това станах и помогнах на възрастния мъж да се изправи на крака. Той плачеше и нареждаше, но въпреки това успях да чуя воя на линейките, които се приближаваха. Помогнах на мъжа да седне близо до каруцата, след това извърнах поглед към хотела, който се виждаше в края на уличката. Едното му крило беше напълно разрушено, стените липсваха, вместо тях се виждаха купчини развалини и изкривени железни трегери. През разбитите прозорци и врати се виждаше небето. Рейчъл стоеше до мен безмълвна.

— Мисля, че с един куршум убиха два заека — промълвих аз тихо. — Търсеха мен и астрариума, но след като не успяха да ме открият, решиха да направят един символичен акт. Предполагам, че това също е част от опитите на Мосри да сложи край на мирната инициатива на Садат. Този път се целеха в журналистите, в чуждата преса, в хора като теб.

— О, боже мой! — Рейчъл стоеше вцепенена от ужас.

Зад гърба си чухме викове на мъже, които се приближаваха към нас. Отново се спуснахме да тичаме. Полуоблечени и покрити с прахоляк, ние се понесохме като духове из все още празните улици на града. Хората се отдръпваха от нас ужасени. Притисках астрариума до гърдите си, спомнях си най-различни случки от живота си, като се опитвах по този начин да отвлека вниманието си от бесните удари на сърцето си и от тътена в ушите си, чийто слух бе временно увреден от взрива. Не осъзнавах напълно накъде отивам, но изглежда някакъв инстинкт за ориентиране ме водеше. Това беше компасът на човека, който бяга, за да спаси живота си. Изведнъж видях, че се намираме пред една бръснарница, чийто собственик познавах добре. Посещавах Абдул редовно от момента, в който с Изабела бяхме пристигнали в Александрия. Той беше на около шейсет и пет години, социалист и поет по душа. Двамата бяхме прекарали много време в разискване на положителните и отрицателните страни на различните режими. Освен това обсъждахме произведенията на поети като Сеферис, Рилке и Лорка. Знаех, че ще ни помогне.

Абдул и помощникът му се бяха проснали на пода и изпълняваха ритуала по сутрешната молитва. Много се изненадаха, когато ни видяха.

— Господин Уорнок, изглеждате ужасно! — каза Абдул, като се изправи и отупа праха от коленете си.

— Трябва ни стая, Абдул! Моля те, помогни ни! — казах аз и го изгледах настоятелно.

Абдул хвърли бърз поглед към ужасеното лице на Рейчъл и ни отведе навътре, като междувременно викна на помощника си да затвори магазина. Чух в далечината воя на линейките и пожарните, които се бяха отправили към „Шератон“.

33

В стаичката над бръснарницата имаше тясно желязно легло, малък примус с чайник, пълен с ментов чай, и нисък дървен стол. Върху една полица бяха подредени няколко книги, между които някакви революционни трактати и стихосбирка на Константинос Кавафис. Наоколо бяха разпилени различни фризьорски принадлежности. Имаше две прозорчета, едното гледаше към пазарната улица, а пред другото, в отсрещния край на стаята, се разкриваше обширна панорама от покривите на съседните къщи.

Рейчъл се отпусна на леглото, беше облечена в скромен традиционен кафтан, който Абдул й беше дал.

— Можем ли да бъдем напълно сигурни, че тези хора са били изпратени от Мосри?

— Видях белия микробус, който паркира пред хотела — отвърнах аз. — Най-вероятно експлозивите са били в него. Мъжете ме видяха, докато стоях на балкона, и вече знаеха къде да търсят астрариума, ако се предположи, че съм го носил със себе си. След като са се убедили, че не могат да го открият в хотела, са взривили бомбата.

— Всеки би могъл да извърши това, Оливър. Може да са сирийци, йорданци или либийци. Никой, освен Садат не иска мирният процес да успее.

— Рейчъл, ти сама ги чу, че споменаха името на Мосри.

Тя кимна.

— Така е, прав си. — След това мрачна сянка мина по лицето й. — Франсоа Паже от „Монд“, Ерик Тулберг от „Шпигел“, Джордж дел Соро от „Вашингтон Таймс“. Господи, всички те бяха в хотела.

Погледна ме, лицето й беше бяло като платно, в русата й коса се бяха заплели парченца мазилка. В този момент вече нямах никакви съмнения дали мога да й доверя цялата си история. Тя никога нямаше да ме предаде. Вече бях абсолютно убеден в това. А с аналитичните си умения и с познанията си относно политическата обстановка в региона можеше в голяма степен и да ми помогне.

Хвърлих поглед към раницата на пода. Рейчъл проследи погледа ми, но не каза нищо.

— Не мислиш ли, че беше истински чудо — осмелих се да проговоря най-накрая.

— Кое е чудо, това, че вдигнаха хотелската ни стая във въздуха ли? Според мен това беше ужасен късмет.

— Искам да кажа, цяло чудо беше, че оцеляхме.

— Като познавам Мосри, струва ми се, че следващия път няма да сме такива късметлии — заяви тя и се изправи. — Трябва да намеря телефон, за да предам новината.

— Не е ли по-разумно да отидеш на лекар?

— Това са само драскотини. В момента имам нужда да си взема душ и да изпия едно силно кафе. Ще се наспя по-късно, ако успея да си намеря стая в хотел. Сигурно трябва да съм благодарна, че Мосри издирва теб, а не мен.

Тя се усмихна мрачно и се отправи към малката баня, която беше отделена от стаята на Абдул само от една тънка, износена завеса.

— Виж какво — започнах колебливо, — ще те помоля да направиш някои неща за мен…

— Ако ще трябва да се изправя лице в лице с двамата огромни саудитци, да знаеш, че няма да стане — каза тя кисело и дръпна завесата.

— Можеш ли да предадеш едно съобщение на иконома ми и да ми вземеш някои неща от вилата? След това би ли отишла при свещеника от църквата „Света Екатерина“ да го помолиш да ми даде назаем едно расо на коптски монах? Кажи му, че е за мен, и той веднага ще разбере за какво става въпрос. Моля те, Рейчъл. Цял живот ще съм ти задължен.

Чух плискането на вода, след това тя отново се появи, беше успяла да се поизмие.

— Значи цял живот? Звучи доста примамливо.

Рейчъл извади голямо парче мазилка от разрошената ми коса и продължи:

— Мисля, че в крайна сметка от тази история би излязъл добър материал. Може ли да се има доверие на бръснаря?

— Напълно, макар че имаме известни разногласия относно художествената стойност на произведенията на Рилке и огромното му желание да ми обръсне брадата. Значи ще ми помогнеш, нали така?

Рейчъл кимна. Тръгна си след няколко минути, носейки едно писмо до Ибрахим и малко пари, които бях взел назаем от Абдул.

Щом тя излезе, веднага разопаковах астрариума. Бронзовите му части блестяха на светлината на свещта, беше трудно човек да избегне магията на тази старинна вещ. Не посмях да го докосна. В този момент ми се стори, че това е живо същество, поело в себе си мощта на онези, които са вярвали в него — Моисей, Банафрит, Клеопатра и на всички други, загинали заради него. Астрариумът едновременно ме привличаше и плашеше. Най-учудващото беше, че той бе съвсем невредим, магнитите му продължаваха да се въртят. Стоях като хипнотизиран, загледан в движещия се механизъм. Голямата стрелка все още сочеше рождената ми дата. Нищо друго не беше променено. Помислих си, че това е много странно, тъй като датата на смъртта на Гарет се бе появила почти незабавно. Дали устройството все още се чудеше какво да покаже? Изведнъж ми се стори, че някаква светлинка проблесна зад гърба ми. Обърнах се, очаквах да видя сянката на Банафрит, очертана по стената и тавана. Там нямаше нищо.

Почти не можах да разпозная лицето, което се отразяваше в парчето огледало, подпряно на стената. За първи път келтският ми произход наистина ми помагаше. Гъста черна брада покриваше по-голямата част от лицето ми. Бях почернял от времето, прекарано в „Абу Рудиз“ и само сините ми очи издаваха английския ми произход. Расото, ризата и черната свещеническа шапка, които отец Карлото бе дал на Рейчъл, ми бяха съвсем по мярка. Малко се тревожех, че аз, който бях убеден атеист, толкова убедително можех да се превъплътя в ролята на свещеник.

— Боже, изглеждаш съвсем като истински свещеник! — възкликна Рейчъл и впери поглед в мен. — Дори и аз не мога да те позная.

Взех сака, който Ибрахим ми беше изпратил, извадих от него слънчевите си очила и си ги сложих.

— А сега няма изобщо да разбереш, че съм европеец.

Рейчъл бе водила тежки преговори, докато успее да убеди полицаите да я пуснат да мине през барикадите, вдигнати около „Шератон“. Наложило й се бе да даде доста солидни подкупи. Когато отишла във вилата, заварила Ибрахим на ръба на истерията. Предишната нощ, докато той е бил на посещение при майка си, някой бе нахлул във вилата, бе претърсил спалнята и кабинета ми и бе отровил Тинин, нашата немска овчарка. Хората на Мосри стягаха обръча около мен. Бях много уплашен, но едновременно с това и страшно ядосан. Как се бяха осмелили да тормозят Ибрахим и след това отново да вандалстват във вилата? Сега повече от всякога бях твърдо решен да браня астрариума от тези главорези.

— Ибрахим разказа ли ти нещо повече за нападението? — попитах аз.

— Трудно можеше да се изкопчи нещо от него, беше толкова нервен. Каза ми обаче, че е уволнил нощната охрана. Беше убеден, че пазачът е бил подкупен.

— По-добре, отколкото да го убият. Сериозни ли са щетите?

— Изпочупили са някои от мебелите. Дрехите и книгите ти бяха разхвърлени из цялата спалня, а на някои места ламперията беше изтръгната от стената. Ибрахим каза да не се показваш поне една седмица и да не ходиш на местата, където те познават. Моля те, обещай ми, че няма да поемаш никакви рискове.

— Обещавам.

Погледнах Рейчъл. Струваше ми се, че бе изминало ужасно много време, откакто рано тази сутрин се бяхме любили. И сега въпреки всичко, за което съжалявах, въпреки чувството ми на вина пред Изабела, въпреки драскотините и синините, получени тази сутрин, споменът, че бяхме правили любов, отекваше във всяка клетка на тялото ми.

Малко след това Рейчъл си тръгна. Беше си намерила стая в хотел „Сесил“ и се надяваше да успее да изпрати статията си, преди Ню Йорк да се събуди. Само за няколко часа ние с нея се бяхме превърнали в екип, който работеше заедно, и когато си тръгна, се почувствах доста по-самотен и честно казано, по-уплашен. Мирната инициатива на Садат беше заложена на карта, както и много други неща, едно от които беше животът ми. Отговорността, която бях поел, беше прекалено голяма за мен. Астрариумът вече беше заплашил живота на достатъчно много хора. Не можех да въвлека и Рейчъл в тази история, трябваше сам да довърша започнатото. Така щеше да бъде много по-безопасно.

Ибрахим се беше справил идеално с възложената му задача. Освен слънчевите очила ми беше изпратил малко дрехи и бельо, някои от справочниците на Изабела, един бележник, пари, паспорта ми и един нож, който втъкнах в колана си. Освен това ми беше сложил и храна — парче от местното сирене „Домиати“ и един хляб. Чувах как отвън чистачът пее, докато мете улицата. Трябваше да остана в скривалището си за известно време, докато предугадя какъв ще бъде следващият ход на Мосри, а освен това не можех да нося астрариума повече със себе си. Огледах малката стая. В ъгъла беше оставен един манекен, сигурно направен някъде през четирийсетте години. Върху лъскавото му гипсово теме беше поставено черно мърляво тупе. По средата на манекена забелязах тънък като косъм процеп, където двете му части се свързваха. Изглежда на това място можеше да бъде разтворен на две. Реших да скрия астрариума вътре, докато разбера къде трябва да го оставя завинаги.

Както беше увит в плат, астрариумът чудесно се вместваше в кухия манекен.

— Стой тук и не мърдай — усетих се, че казвам на глас, докато сглобявах двете части на манекена.

Застанах до прозореца все още облечен в расото и започнах да ям хляба и сиренето. Купувачи и работници се бяха струпали на улицата, всички искаха да се върнат при семействата си. Точно в този момент покрай бръснарницата минаха няколко възрастни арабки, натрупали покупките си в кошници, които носеха на раменете си. Между тях си пробиваше път млада европейка с черна, дълга до кръста коса. Сърцето ми подскочи, когато я разпознах, беше Изабела. Ако не беше тя самата, то тогава това бе нейна двойничка. Тя вдигна поглед към прозореца, а аз се отдръпнах назад, за да не ме забележи. След миг отново погледнах надолу и този път успях да видя лицето й съвсем ясно. Бях напълно убеден, че това е тя, и макар че здравият разум в мен ми казваше, че не може да бъде истина, всяка клетка от тялото ми крещеше, че това е Изабела. Жената се обърна и започна да си пробива път през тълпата. Отлично познавах тази характерна походка. Без да се замислям за последствията, нахлупих свещеническата шапка на главата си и се спуснах тичешком по стълбите на магазина.

Опитах се да си пробия път през тълпата и да я настигна, но всеки път, когато я приближавах, тя избързваше напред. Водеше ме извън центъра на града, към стария арабски квартал. От време на време успявах да зърна профила й. В полумрака виждах правия й нос и ясно очертаната й брадичка. Тълпата постепенно започна да се разрежда, а старите улици, по които се движехме, ставаха все по-тесни. На мястото на високите осветени сгради и бензиностанции започнаха да се появяват ниски, измазани с кал къщи и лабиринти от тесни пазарски улички. Жената тичаше пред мен, дългата й коса подскачаше по раменете й. Опитвах се да се приближа колкото е възможно по-плътно до нея, но тя се криеше от сянка в сянка и ми се изплъзваше всеки път, когато си мислех, че вече я настигам.

Пред нас се появиха портите на катакомбите в Ком ел-Шугафа, за които отец Карлото ми беше споменал. Извиках й, но жената влезе през една странична врата и изчезна. Последвах я, без да се поколебая.

Въздухът в дъното на централната шахта, която водеше към катакомбите, беше студен и влажен. По варовиковите стени се стичаше влага и аз мислено благодарих на този, който бе поставил електрически крушки на всеки ъгъл. Хвърлих поглед към витата стълба, по която се бях спуснал, и с учудване установих, че се намирам под земята. Имах чувството, че някой ми е направил магия. Как се бях оставил да бъда подмамен на това забравено от бога място?

Завъртях се, вгледах се в сенките, търсех жената, която бях взел за Изабела. Сега със сигурност знаех, че е невъзможно да е тя, но така или иначе нито едно човешко същество не можеше да изчезне толкова бързо. Човек ли бе това или някакво видение, плод на болния ми мозък? Може би чувството за вина от това, че бях прекарал нощта с Рейчъл, и разстроените ми нерви си правеха шега с мен.

Опитах се да призова здравия си разум, който да ме предпазва като щит. Опитвах се да си припомня всички възможни факти, които знаех за катакомбите. Те щяха да ми помогнат да се придвижвам из тях. Знаех, че са от времето на римските императори Домициан и Траян, когато Александрия вече е била римска колония. Мъртвите са били отнасяни в гробниците си през тази централна шахта, която също така е била използвана и за вентилация, когато по време на празници хората са идвали тук, за да почетат своите мъртви близки.

Пред мен се намираше помещението, което се наричаше триклиниум. Това е малка квадратна зала с неподвижно закрепени каменни пейки и маси, изградени специално за тези подземни пикници. Върху студената каменна повърхност на масата са били поставяни смокини, грозде и сирене, а децата и възрастните са се събирали наоколо, пиели са вино и са разправяли анекдоти за починалите си роднини. Помислих си, че това е много по-добре в сравнение с тайната и срама, с които хората от двайсети век са обвили смъртта.

Движенията ми бяха затруднени от дългото расо, затова го свалих и го оставих в една ниша, щях да си го прибера на връщане. Сега, след като вече останах само по джинси и фланелка, ми беше много по-лесно да продължа пътя си. Чух шум зад себе си и бързо се извърнах, готов да се изправя лице в лице с жената. Вместо нея видях един плъх, който бързо се стрелна нанякъде. Добре че взех малкия нож, който бях втъкнал в колана си.

Къде беше тя? Продължих напред. Прескачах внимателно изпочупените плочи на входа на катакомбите. От двете страни на входа имаше по една колона с барелеф върху нея, който изобразяваше Агатодемон — бог от епохата на Птолемеите, изобразяван като двуопашата кобра, за който през втори век се е смятало, че е пазител на Александрия. Едната опашка беше обвита около жезъла на Хермес, който държеше над главата си щита на Персей с изображението на Медузата Горгона върху него. Огледах я внимателно — това беше първият знак. Двойницата на Изабела ме бе завела точно там, където истинската Изабела би искала да бъда. Но защо? Да не би да беше капан?

Потиснах страха си и внимателно навлязох по-навътре в залата, сърцето ми биеше силно. Чудех се дали жената не се крие зад някоя от надгробните каменни статуи, където изчакваше, за да ме нападне.

От двете страни на входа на гробницата имаше по една ниша. В лявата беше поставена статуята на жена, докато в срещуположната имаше статуя на мъж, зловещо застинал в тържествена поза. Имаше нещо злокобно в него, стоейки така неподвластен на времето. По статуите нямаше надписи, но според мен това бяха съпруг и съпруга, чийто брак беше обезсмъртен завинаги. Над входа бе издълбан слънчевият диск на Хор, а от двете му страни се виждаха крилата на императорския сокол. Навсякъде се забелязваше странна смесица от алегории, отразяващи културата на прехода. По онова време аристокрацията трудно е можела да се самоопредели. Искала е да бъде свързана както с миналото на фараоните, така и с елинистичното настояще, а защо не и с бъдещето, принадлежащо на Римската империя, страхувайки се да не обиди никого. Това е било култура на страха, което ме накара да се замисля за диктаторските режими в този район, за принц Маджид и марионетното му управление. Вдигнах глава. Дали Мосри не ме беше проследил? В абсолютния покой се долавяше някакъв шум, като че ли хиляди призрачни крила се движеха в тишината. Реших, че жената сигурно се крие зад някоя от статуите и влязох в гробницата.

Върху стената се виждаха два релефа на Анубис, богът с глава на чакал, покровителстващ изкуството на мумифициране. На единия от релефите, хилещата се глава на чакала беше поставена върху тялото на римски легионер, чийто мускулести крака бяха скрити под кожена престилка. Едната му ръка държеше копие, а другата бе подпряна на щита. Реалистичното изображение на статуята ми се стори много по-зловещо от стилизираната египетска иконография. Тя беше съвсем ясна илюстрация за това как един диктаторски режим може да асимилира местните религиозни вярвания, с цел да укрепи властта си. Струваше ми се, че дочувам дишането на легионера чакал и ниското му ръмжене, предвещаващо насилие.

Потреперих, като че ли духът на мъртвия се носеше в студения въздух в очакване на някаква проява на възхищение от величието на мястото му за вечен покой. Изведнъж усетих, че нещо гъделичка ухото ми. Стреснах се, извърнах се бързо и по лицето ми полепна паяжина. Огромен паяк се настани на бузата ми и усетих сърбеж там, където ме докосваха косматите му краченца. Бързо го бутнах с ръка, той падна на земята и се скри в сенките. Отново ме обгърна потискащата тишина, освен това имах все по-осезаемото чувство, че някой ме наблюдава. Но кой и как можеше да го прави? Опитах се да преодолея паниката и да продължа да се движа напред.

В центъра на гробницата се намираше големият саркофаг. В него бе положено тялото на някаква жена, а стените му бяха украсени с барелефи на цветни гирлянди и глави на Медузата Горгона. Релефът над главата изобразяваше древноегипетски погребален ритуал, балсамираното тяло беше положено върху погребалното ложе. Един жрец на Анубис стоеше до мъртвата жена, а до главата й бе застанал Озирис, богът на отвъдното царство, който носеше на главата си короната на Горен Египет в комбинация с типичните за култа към Озирис щраусови пера. В ръцете си държеше традиционните инсигнии, почетните знаци на фараона.

Протегнах се и докоснах поизтрития от времето релеф на една от Медузите, чийто образ бе поставен тук, за да плаши мародерите, тръгнали да обират гробове. Като че ли в нея бяха въплътени много от женските качества, които харесвах и на които се възхищавах — смелост, любознателност и красиво, интелигентно лице. Но къде бяха другите два знака, които Изабела ми беше посочила — бикът и рибата?

Чух шум от бързи стъпки. Затаих дъх и се притиснах до стената. Неочаквано настъпи тишина. Опитах се да си внуша, че сигурно са били плъхове. Огледах внимателно слабо осветената гробница, нищо не се движеше. Дори лампите по тавана и сенките на статуите бяха неподвижни.

От дясната ми страна имаше един по-малък саркофаг, релефът над който изобразяваше свещения бик Апис и една богиня, която бе протегнала крилете си, за да го пази. Значи тук беше и вторият символ. Оставаше да намеря и последния — рибата, свещеният знак на първите християни.

Точно в този момент чух шепота на гласове, които идваха откъм централната шахта. Сърцето ми блъскаше силно в гърдите, като затворена в кафез птичка. Отдръпнах се от светлината, докоснах с пръсти ножа в колана си. Скрих се в нишата зад една от статуите, стъпките се чуваха все по-близо, като че ли група хора идваше право към мен. Краката им се движеха в ритъм, сякаш изпълняваха някакъв ритуал, а мирисът на тамян ставаше все по-силен. Идваха право към погребалната зала, в която се намирах.

Затаих дъх. Стъпките спряха на сантиметри от мен, дочух някакво стържене като на камък в камък. След това по звука разбрах, че тръгват надолу. Всяка следваща стъпка се чуваше все по-слабо, струваше ми се, че хората изчезват под земята. Стоях като парализиран, прилепил гръб до влажния камък. Опитах се да събера целия си разум, издишах безшумно и погледнах навън. За своя най-голяма изненада видях фигурата на последния човек от групата. Беше облечен в надиплена церемониална тога на древноегипетски жрец и носеше пламтяща факла в ръка. Но най-изумителното беше маската на ибис, която беше сложил на лицето си. Знаех, че тя изобразява бога на познанието Тот, извитият му клюн беше символ на полумесеца.

Фигурата изчезна в един отвор в каменния под. Шумът, който бях чул, е бил предизвикан от отместването на капака. Любопитството надделя над страха ми, но когато направих крачка напред, за да мога да виждам по-добре, подритнах едно малко камъче. Дочул шума, Тот се извърна бързо, птичата глава впери поглед към мен. Отдръпнах се назад в скривалището си, стараех се да не дишам, с цялата си воля исках Тот да продължи напред.

34

Стоях като замръзнал на мястото си, докато усетих, че цялото ми тяло се е схванало. Измъкнах се от нишата едва когато бях напълно убеден, че светлината от горящите факли напълно е изчезнала и стъпките на хората вече не се чуваха. Огледах се предпазливо наоколо, очаквах всеки момент някой да сложи ръка върху рамото ми, след това погледнах надолу към тясната стръмна шахта, в която бяха изкопани стъпала. Помислих си, че най-вероятно е от римско време, а можеше да е и много по-стара. Трябваше да разбера какво има там. Спуснах се съвсем безшумно около десетина стъпала надолу. Ръката ми опипваше грубо изсечената стена, по която пръстите ми напипваха следите, оставени от длетото. Малко по-надолу, върху скалата над главата ми, беше издълбан надпис. Опитах се да си припомня познанията си по латински от гимназията и успях да си го преведа. Спускането в тъмнината е самоопознаване. Потреперих.

Светлината от електрическата крушка беше вече съвсем слаба, но въпреки това успях да видя началото на извитата стълба, която се спускаше надолу. Хората, които бяха минали пред мен, са знаели къде отиват. Нямаше никакви перила, само хлъзгавата стена, студена и влажна под дланта ми. Докоснах отново скрития нож, той ми вдъхна увереност, и продължих да слизам. Усещах, че започвам да се потя, въпреки студения въздух. Никога не се бях чувствал толкова беззащитен, нито когато се гмурках, нито когато се спусках в различни пещери. Струваше ми се, че тунелът, в който се движех, е жив, като че ли тези стени са били безмълвни свидетели на вековно насилие и неописуем ужас.

Бях стигнал почти до средата, когато светлината напълно изчезна и бях погълнат от непрогледен мрак. Чувствах се доста притеснен, не виждах абсолютно нищо, усещах само миризмата на мокрия камък и неравната му повърхност под пръстите си. Спрях, опитах се да се преборя с чувството на клаустрофобия. След това започнах съвсем предпазливо да се придвижвам напред, като внимателно опипвах всяка своя стъпка и очаквах всеки момент да чуя някого зад гърба си. Струваше ми се, че шумът от дишането ми е необикновено силен. Постарах се да издишвам въздуха съвсем тихо, което предизвика в мен усещане за задушаване и паника. След няколко минути загубих всякаква представа за време и пространство. Имах чувството, че непрогледният мрак, в който бях попаднал, е станал част от моето тяло, дори от психиката ми. Като че ли бях прекрачил прага, който разделяше реалното от свръхестественото.

Кракът ми достигна края на стълбите и ударът, предизвикан от това, прозвуча като ехо от експлозия. Спрях и зачаках с притаен дъх. Пръстите ми напипаха края на стената, след което следваше празно пространство. Стиснах някакъв дълъг твърд предмет, в първия момент реших, че е пръчка. След това с ужас осъзнах, че стискам в ръката си кост. Сега разбрах какво беше това празно пространство — първата от поредицата хоризонтални погребални ниши, във всяка от които имаше скелет. Дръпнах с погнуса ръцете си, трябваше да разчитам само на краката си, които да ме водят в мрака.

Усетих полъх на вятър, който идваше от вътрешността на катакомбите. Примигнах, очите ми започваха да привикват към тъмнината и да търсят източник на светлина. Не открих нищо, бях изцяло погълнат от непрогледен мрак. Тръгнах по посока на слабия вятър и завих зад един ъгъл. Изведнъж в края на дългия коридор съзрях някакви фигури, които бавно, като че ли изпълняващи хореографията на странен ритуал, се въртяха една около друга. Имах чувството, че наблюдавам танц, изпълнен под вода. Беше зловещ и ужасен. За момент не ми достигна въздух, задушавах се и обхваналата ме клаустрофобия ставаше непоносима.

Плъзнах се покрай стената и се приближих на около петнайсетина метра до групата. Видях, че фигурите се намират в една зала, в ъглите на която горят запалени факли. Фигурите бяха пет на брой, всички облечени като древноегипетски богове. В единия край на залата беше поставена огромна везна. Едното й рамо беше изработено от слонова кост, а другото от злато, а дължината им бе не по-малко от три метра. Към тези рамена със златни вериги бяха прикрепени блюдата на везната, едното беше празно, а върху другото беше поставено бяло перо. Върху централната ос се виждаше изображението на богинята на истината Маат. Познах я, защото върху главата й имаше щраусово перо.

В този момент разбрах какво става пред очите ми. Претеглянето на сърцето — ритуалът, който Изабела беше сънувала нощ след нощ и който Амилия бе споменала в лекцията си. Не можех да го сбъркам. Везната. Издигнатият каменен подиум. Сега разбрах защо двойницата на Изабела или нейната сянка ме бе довела тук. Стоях като вкаменен, все едно бях навлязъл в кошмара на Изабела или в най-съкровените кътчета на психиката й.

Един негър с маска на чакал коленичи до везната, черните му мускулести ръце блестяха на светлината на факлите. Анубис. Държеше златно блюдо, в което имаше сгърчено парче плът. Зад везната се виждаше обширно пространство, покрито с тъмна вода. До него стоеше мъж с маска на ибис, в ръцете си държеше свитък и перо. Тот щеше да запише добрите дела и греховете на мъртвия, чието сърце щеше да бъде поставено в празното блюдо на везната и тежестта му щеше да бъде съпоставена с тежестта на перото. Сърце! С ужас погледнах отново към сгърчения предмет върху златното блюдо. Тъмната изсушена плът се виждаше ясно на светлината на факлите. Това човешко сърце ли беше? Сърцето на Изабела? Усетих как кръвта ми започна да шуми в ушите ми и за миг си помислих, че ще припадна. Възможно ли бе всичко това? Тогава каква беше ролята на младото момиче, което ме бе довело дотук, за да стана свидетел на странния ритуал?

До Тот, там, където беше мястото на умрелия, който изчакваше да бъде съден пред трона на Озирис, се намираха четири канопски вази. Върху тях бяха изобразени главите на синовете на Хор. Усетих, че започва да ми се гади. В канопските вази се поставяха мумифицираните органи на умрелия. Възможно ли бе в тези вази да са органите на Изабела? Изглеждаха съвсем автентични с ярките си цветове и вертикално изписани йероглифи. Цялата постановка беше исторически съвсем достоверна, блестяща и въпреки това мрачна. Тя изобразяваше цялата безкомпромисна строгост на властта, поради която древноегипетската цивилизация въпреки хаотичния си задгробен свят бе просъществувала в продължение на векове. Ужаси ме старанието, с което бяха пресъздадени и най-дребните детайли в тази възстановка. Ако се съдеше по сериозното отношение на участниците в нея, те бяха напълно убедени в мощта на героите, които превъплъщаваха. Това не бяха актьори, които участват в ритуала по претеглянето на сърцето, те съвсем истински се бяха вживели в това, което правеха.

Тронът на Озирис представляваше позлатен стол с резбовани върху него змии и чакали, поставен върху издигната площадка. Зад него бяха застанали в профил две женски фигури — Изида и сестра й Нефтида, и като че ли очакваха всеки момент да се появи богът на отвъдния свят. Изида беше облечена в богато украсена роба, която покриваше ръцете й, а дългите й поли стигаха до земята. Златната плоча върху гърдите й беше оформена като женски бюст, лицето й представляваше изрисувана маска, а косата й бе скрита под черна перука. За разлика от нея сестра й не носеше маска и бе почти гола. Имах чувството, че едната богиня трябваше да представлява изкуството, а другата природата. Нефтида изглеждаше около двайсетгодишна. Вгледах се по-внимателно в нея, питах се дали това е жената, подмамила ме да вляза в катакомбите. Но в лицето й не открих никаква прилика с Изабела.

Промъкнах се напред покрай влажната стена, като внимавах да не вдигам шум. Вече бях стигнал прекалено далече, за да се върна обратно, но нямах никакво съмнение каква щеше да бъде реакцията, ако ме откриеха. Въпреки страха си изпитвах огромно любопитство. Човекът с маската на сокол, Хор, започна с тих глас да напява някакво заклинание на непознат за мен език. Докато го наблюдавах ми се стори, че ми е познат отнякъде. Ролята на Хор в ритуала е да води мъртвия, но засега мъртвият липсваше от сцената. Може би той или тя все още не беше пристигнал? Другите участници се присъединиха към напевното заклинание и ехото отскачаше от варовиковите стени, извиваше се, докато накрая се сля в един тон, който като че ли със свредло пробиваше главата ми. Опитах се да си представя как точно са подредени боговете в стенописите, изобразяващи този ритуал, който бях виждал. Озирис седеше на трона си вдясно, а Изида и сестра й стояха зад гърба му. Тук обаче той липсваше, тронът му беше празен. Хор и Тот стояха до везната, на която се претегляше сърцето. Хор трябваше да прочете какви грехове е извършил мъртвият, а Тот да ги запише. Каква беше ролята на чакала Анубис? Блъсках си главата, за да се сетя, но нищо не ми идваше наум. Освен това липсваше още един бог, който винаги беше изобразен в долната част на стенописите. Това беше огромно същество, приличащо на крокодил, който се опитва да захапе сърцето, поставено на везната. Амут, точно така се наричаше, Амут, която изяжда сърцето на мъртвия, представлява странна смесица от всички същества, от които в действителност древните египтяни са се плашели. Тя има глава на крокодил, тяло на лъв и задница на хипопотам. Задачата на Амут е да поглъща сърцата на онези, за които боговете са преценили, че са виновни, и по този начин завинаги да ги лиши от възможността за задгробен живот. Дали щеше да се появи? Въпреки че чудовището изглеждаше малко смешно, външният му вид винаги предизвикваше неприятно усещане в мен. Имаше нещо ужасяващо в свирепата челюст на влечугото, в острите зъби, които само чакаха да разкъсат грешника.

Чух около себе си някакво шумолене. Отново насочих поглед към сцената. Маскираните фигури не обръщаха никакво внимание на какофонията, която с всеки изминал миг ставаше все по-силна, докато в един момент от дъното на катакомбите се появи нещо, което ми заприлича на облак от черни парцали и се понесе към мен. Гледах с ужас тези древни същества, които размахваха тъмните си крила като пратеници от ада. В последния момент се извиха, така че да избегнат неподвижните фигури върху подиума, а аз усетих силния вятър, предизвикан от размаха на хилядите малки крила. Прилепи. Те завиха покрай мен и продължиха към входа на тунела. Притиснах се плътно до камъните, за да не попадна сред множеството космати телца. В този момент почувствах една ръка, която обви врата ми. Препънах се и залитнах. Някой изви ръцете ми зад гърба ми и забоде игла в рамото ми. Извих се назад, отчаяно се мъчех да се освободя, но човекът, който ме беше заловил ме повлече напред, докато не попаднах в осветения от факлите кръг. Бутна ме силно и аз паднах на колене. Факлите започнаха да пръскат искри наоколо и маскираните фигури бавно се извърнаха към мен. Струваше ми се, че докато се приближават към мен, стават все по-високи.

Хор пристъпи напред, главата на сокола беше украсена с пера, а малките тъмни очички на птицата се извърнаха към мен. Опитах се да кажа нещо, но езикът ми бе така надебелял, че не можеше да се движи. Макар и със закъснение осъзнах, че съм бил дрогиран, но това не намали ужаса ми, когато богът птица пристъпи напред и слезе от подиума, а извитите му нокти започнаха да драскат по каменния под. Това не е истина, това не може да бъде истина, повтарях си непрекъснато, а ужасът отекваше в мен като ехото на кошмарен барабан.

Хор достигна до мен и протегна ръка. В този момент забелязах една малка татуировка — символа Ба. Опитах се да се съсредоточа и да си спомня къде бях виждал този образ, сигурен бях, че съм го видял немного отдавна… Хю Уолингтън. Той ли беше човекът зад маската? Фигурата, коленичила пред мен, изобщо не приличаше на човек. Соколът вдигна глава, отвори клюна си и проговори:

— Поздравяваме те с добре дошъл, господарю Озирис.

Изгубих съзнание. Когато дойдох на себе си, установих, че се намирам седнал на трона на Озирис, а краката и тялото ми са вързани за него. Огромната корона на бога беше нахлупена ниско над челото ми, а инсигниите на фараонската власт бяха завързани за гърдите ми. Бях облечен в блестяща роба, поръбена със злато. Сетивата ми бяха напрегнати в резултат на веществото, което ми бяха инжектирали. Всички движения на съществата пред мен ми изглеждаха съвсем плавни. Един замах с ръка сякаш беше последвано от множество други, така че заприличваше на вълна. Едно завъртане на главата на бога бе последван от много подобни завъртания. Участниците в това представление изглеждаха потресаващо истински, козина и плът, люспи и кожа, всичко се сливаше в едно ужасяващо органично цяло.

Хор и Анубис излязоха напред. Анубис носеше златното блюдо, в което бе поставено сърцето, двете клапи ясно се различаваха в сгърчената морава плът. Анубис повдигна блюдото, ушите му потрепваха, кучешката козина постепенно преминаваше в мъжки мускулест врат. Бях сигурен, че това е сърцето на Изабела. Опитах се да се освободя от въжетата, с които бях завързан, мъчех се да извикам, но от гърлото ми не излизаше никакъв звук.

Соколът Хор заговори с човешки глас:

— О, господи, събрали сме се тук в залата на истината и справедливостта, за да оценим живота на Изабела Брамбила, да претеглим сърцето й, като го поставим от едната страна на везната, а от другата сложим перото на истината, символ на богинята Маат, която не търпи нито грях, нито лъжа. Ако сърцето на покойната е леко като перо, ще й бъде отредено място в Полетата на Хетеп и Иару. Но ако сърцето й е натежало от грехове, Амут ще го погълне и душата на починалата ще бъде обречена на вечно забвение. Като балсаматор на боговете и кралете очаквам твоята благословия, господарю Озирис.

Изида пристъпи пред трона. Сега видях, че богинята носеше върху лицето си изрисувана маска, чийто очи бяха изработени от тюркоази, а устните от яркочервен емайл, който блестеше фантастично на ярката светлина на факлите. Стори ми се, че разпознах гласа й, когато заговори — беше гласът на Амилия Линхърст, само че по-плътен и някак по-властен.

— Господарю, трябва да благословиш Анубис, ако искаш да спасиш душата на своята съпруга.

Голямата черна перука покриваше тялото й под металната плоча на гърдите, но ми се стори, че в цялата й осанка има нещо безполово, раменете бяха прекалено широки, талията — също. Помъчих се да си спомня как изглеждаше фигурата на Амилия и да установя дали има някаква прилика. Бях като парализиран от наркотиците, затова ми беше изключително трудно да се концентрирам и да разбера смисъла на ставащото пред очите ми. От време на време имах халюцинации. Опитах се отново да кажа нещо, но успях само да изпъшкам. Изида изгуби търпение, издърпа скиптъра, който беше завързан за гърдите ми, и сама благослови Анубис.

Анубис отнесе сърцето до везната и с церемониален жест го постави в празното блюдо. За момент везната се поколеба, след това рязко се наклони в посока на сърцето.

— Сърцето е натежало от измами! — извика Хор, гласът му ми напомни граченето на птица.

Тот вдигна високо перото, което държеше, и започна да записва нещо в свитъка. В това време Изида и Нефтида, които стояха от двете ми страни, започнаха да вият, както правят арабските оплаквачки.

Внезапно по гладката повърхност на водата зад везната премина вълничка. Това движение ме накара да се извърна, то проехтя в дрогирания ми мозък и предизвика ужасяващо видение — Амут, която поглъща сърцата на грешниците. Опитвах се отчаяно да се освободя от връзките, които ме държаха за стола, помещението се изпълни с отвратителна воня на риба. По водната повърхност премина още една вълна и този път бях напълно убеден, че на светлината на факлите видях да проблясват очите на крокодил.

Чу се плясък и покритата с люспи глава на крокодил се показа от водата, огромните му жълти зъби понечиха да захапят сърцето. От люспите по врата на влечугото висеше мокра сплъстена козина, която вероятно трябваше да представлява лъвска грива.

Усетих, че отново започна да ми се повдига.

От сянката зад горящите факли се отдели една фигура и се отправи към мен, нормална човешка фигура, облечена в проста памучна дреха. Без съмнение това беше Изабела. Страхът стисна гърлото ми, сърцето ми блъскаше като лудо. Опитах се да се изправя, да се приближа към нея, въжетата разкъсаха кожата на ръцете ми и те започнаха да кървят.

— Ще спасиш ли съпругата си, като предадеш „небесната кутия“ на Нектанебо? — прошепна Изида.

Изведнъж съзнанието ми се проясни и осъзнах цялата пародия, която се разиграваше пред очите ми.

— Какво общо има кутията с всичко това?

Изговорих думите наведнъж, като се стремях да не обръщам внимание на образа на жена си, странно блестяща в обикновените си дрехи. Сега можех да забележа разпростиращото се тъмно петно по гърдите й, кръвта се стичаше от раната, причинена при изваждането на сърцето й. Чие болно въображение бе родило всичко това?

— Откажи се от астрариума. — Гласът на Изабела звучеше в главата ми, но устните й не се движеха. — Ако не го направиш, за мен няма да има живот в отвъдното. Дори в паметта ти няма да живея вечно. Така ще ме прокълнеш, ще ме убиеш.

Беше изрекла на глас това, от което най-много се страхувах, а именно, че не бях успял да я спася, и което ме тревожеше не по-малко — че ще я забравя напълно. Но, по дяволите, какво общо можеше да има всичко това с астрариума? Макар и замаян от наркотиците, напълно съзнавах, че човек не може да се противопостави на решението, взето от боговете при ритуала по претеглянето на сърцето. Надявах се, че болката ще ме накара да започна да мисля по-трезво, затова притиснах разранените си ръце към въжетата. Въпреки това се чувствах замаян от наркотиците.

— Чакаме присъдата ти, Озирис. Сърцето е тежко, мъртвата е виновна! — излая Анубис.

Огромното тяло на влечугото Амут се измъкна от водата. Виждах как по средата на тялото й лъскавата лъвска козина преминава в задница на хипопотам. Създанието се отръска като огромно куче, този познат жест го накара да изглежда още по-ужасяващо. Огромната крокодилска глава се люшкаше, докато по тялото на богинята преминаха тръпки.

— Спаси ме! Кажи им къде е астрариумът! — прошепна настойчиво Изабела.

Сега разбрах защо хората вярват във всякакви видения. Реалността на халюцинацията се бореше със здравия ми разум, който настойчиво ми подсказваше, че в момента участвам в някаква наркотична шарлатания.

— Не! — изкрещях аз.

Викът ми бе съвсем реален в сравнение с фантасмагорията, която се разиграваше пред очите ми.

Влачейки се, Амут се приближи до сърцето, положено в едно от блюдата на везната, крокодилските й нокти дращеха по каменния под.

Изабела притисна ръце към гърдите си, все едно изпитваше неописуема болка.

— Умолявам те, кажи им!

— Не! Всичко това е измислица! — изкрещях отново.

Опитах се да се освободя от въжетата. Само ако можех да достигна скрития в колана ми нож.

Амут се спусна напред и грабна с уста сърцето, все едно беше къс вмирисано месо. Извърна глава към Изида в очакване на заповед, а сърцето се подаваше между зъбите й.

— Измислица ли, господарю? Какво тогава е действителност? Светът на будните или светът на спящите? Светът, който разумът ни не разбира или хаосът, който се крие зад реда? — Думите на Изида се забиваха в мен като ледени игли. — Трябва да изпълниш ролята си или съпругата ти завинаги ще бъде лишена от живот в отвъдното.

Светлината започна силно да примигва, когато една огромна сянка падна върху горящите факли. Богинята млъкна и впери поглед в дъното на подземието. По тавана, чак дотам, докъдето тъмната вода достигаше до варовиковите стени, се очерта огромен силует. Представляваше подобно на куче същество с четири тънки крака, дълга опашка, раздвоена в края си, изострена, приличаща на клюн муцуна и вирнати уши. Всички участници наоколо коленичиха и допряха чела в земята. Никой не гледаше към мен. В същото време всички бяха прекалено ужасени, за да погледнат към огромната сянка.

С огромно усилие успях да изпъна въжетата докрай и да се добера до ножа си. Започнах отчаяно да режа въжето и най-накрая то поддаде. Скочих от стола, прескочих просналите се на земята фигури, грабнах сърцето от устата на Амут и се затичах с всичка сила по дългия коридор, който водеше към повърхността. Зад гърба ми настъпи суматоха, чувах викове и стъпки на бягащи хора.

Изкачих се бързо по каменните стъпала. Безмерният ужас и мисълта, че бягам, за да спася живота си, ми даваха сили да продължа напред. Спънах се, но някакъв човек с факла в ръка ме хвана и ме дръпна в една ниша. Фахир.

— Насам! — извика той и размаха расото, което бях оставил при входа на катакомбите.

Спуснахме се към една отворена врата, от която струеше светлина. Навън ни чакаше кола. Отпуснах се на задната седалка и едва успях да изговоря името на бръснарницата, преди отново да загубя съзнание.

35

Събудих се в тясното желязно легло, бях потънал в пот. Върху мен беше метнато бродирано одеяло. В двете ми слепоочия една след друга се появяваха силни болки, освен това трудно преглъщах. Струваше ми се, че голата електрическа крушка на опушения таван се люлее. Разумът ми отказваше да функционира, а сетивата ми бяха така объркани, че ми беше трудно да разбера къде съм, дори кой съм. Лежах така, докато обърканите ми мисли постепенно започнаха да се подреждат. Погледнах китките си и видях червените следи от ожулванията, белезите на съпротивата. Започнаха да ми се явяват различни картини от предишната нощ — катакомбите, церемонията, Фахир ме води до вратата на бръснарницата на Абдул, казва ми да не го търся, но той ще наблюдава всяка моя стъпка.

Хвърлих поглед към задния прозорец. През него се виждаха покривите на Александрия. Слънцето беше високо, предположих, че е около пладне. До малкия примус имаше купа с плодове и бутилка с вода. Очевидно Абдул ми беше оставил тези провизии. Протегнах ръка и пръстите ми докоснаха малка кутия, която се намираше на пода до ниското ми легло. Надигнах се, взех я и вмъкнах пръсти в нея. Напипах нещо лепкаво. Извадих моравата мускулна тъкан и съзрях сгърчената плът между пръстите си.

Едва потиснах вика си, хвърлих сърцето обратно в кутията, извих глава настрани и започнах да повръщам. След няколко минути най-после спрях да треперя. Отпуснах се тежко назад и започнах да обмислям събитията от предишната нощ. Защо бях присъствал на церемонията по претеглянето на сърцето? И защо трябваше да изпълня ролята на Озирис? Коя беше жената, която ме подведе да отида там? Наистина ли Хю Уолингтън беше изпълнил ролята на Хор или това бе плод на въображението ми, отчаян опит да направя връзка между отделните събития и така да разбера значението им? Но кой друг би положил такива огромни усилия да организира такова пищно и зловещо представление с едничката цел да се добере до астрариума? И ако това наистина беше Уолингтън, откъде е могъл да знае за връзката между ритуала и кошмарите на Изабела? Представление ли беше това или действителност? Не можех да бъда сигурен в нищо, ъглите на стаята все още се накланяха, а съзнанието ми беше замъглено. Коптското расо, което отец Карлото ми беше дал, лежеше прилежно сгънато в долната част на леглото ми. Най-вероятно Фахир го беше взел от мястото при входа на катакомбите, където го бях скрил. Дали през цялото време ме бяха наблюдавали? И каква беше ролята на Фахир във всичко това? А къде беше Мосри?

С мъка се надигнах от леглото и отидох при манекена. Разглобих го, вкарах ръка вътре и се успокоих, че астрариумът е в безопасност. След експлозиите в „Шератон“ и ужасяващите събития от последната нощ, сега повече от всякога разбирах колко е важно да не позволя да попадне в неподходящи ръце. Хвърлих поглед към кутията със сърцето. Дори не бях сигурен, че то е принадлежало на човек. След това се сетих, че познавам някой, който със сигурност би могъл да ми каже дали е така.

Деметриус ал-Масри впери поглед през дебелите си очила в сърцето, поставено в лабораторната ваничка и леко го побутна.

Кабинетът му се намираше в една ниша без прозорци, встрани от една от главните зали на градската морга. Предположих, че може би това някога е било голям шкаф. Бях облякъл расото на коптски монах и влязох в моргата без затруднения. Когато ме видя преоблечен така, Деметриус веднага ме придърпа в малкия си кабинет.

Повече от пет минути стояхме така, вперили погледи в сърцето, докато накрая започнах да се съмнявам, че ще получа окончателен отговор на въпроса си.

Най-после Ал-Масри се прокашля и се облегна назад в стола си.

— Това е човешко сърце и е принадлежало на не особено едър човек, най-вероятно на жена. По моя преценка вероятно е била около трийсетгодишна.

Усетих как собственото ми сърце започна да блъска в гърдите.

— Това сърцето на съпругата ми ли е?

— Възможно е, но не мога да отговоря със сигурност — въздъхна той и постави сърцето обратно в контейнера, в който го бях донесъл. — Мога ли да попитам как попадна в теб?

— Някакъв човек го е занесъл във вилата, без да си каже името.

Съдебният лекар ме изгледа внимателно и след това ми подаде контейнера.

— Бягай, приятелю, бягай с всички сили колкото е възможно по-далеч. Не искам утре тук да заваря твоето собствено тяло.

Той отвори вратата и в малкото помещение веднага нахлу зеленикавата светлина от флуоресцентните лампи в моргата. Погледнах отново към стаичката без прозорци. Деметриус ал-Масри проследи погледа ми.

— Едно време имах обширен кабинет с прозорци, но ме понижиха. Любопитството не се отразява добре върху професионалната кариера. Трябва да си много предпазлив. Живеем в опасни времена. Дори и за свещениците — добави той с усмивка.

Отправих се към гробището, стиснал в ръка кутията със сърцето на Изабела. Сигурно съм изглеждал ужасно, защото тълпата се разделяше пред мен и хората се отдръпваха. Вече ми беше все едно какво ще се случи с мен, бях изцяло съсредоточен върху мисията си.

Беше ми много странно да наблюдавам как хората реагират, когато ме видят. Някои с уважение се отдръпваха, за да ми направят път, други се бутаха в мен, струваше ми се, че нарочно се държат грубо. Хубавото беше това, че никой не прояви съмнение, че съм истински свещеник.

В гробището нямаше жива душа, като изключим градинарите, които подрязваха дърветата по алеите между гробовете. Преминавах през техните сенки и никой не разпозна в мен мъжа, който само преди няколко седмици бе преминал по същите алеи.

Някой беше поставил свежи бели лилии върху мраморната плоча на гроба на Изабела. Техният аромат ми напомни за цветята, които тя купуваше по пазарите в Лондон и ги носеше в апартамента ни, за да го изпълнят с аромата си. Извиних се шепнешком на мъртвата си съпруга, изкопах дупка в гроба при краката й и погребах сърцето там. Изправих се и забелязах, че миниатюрната врата за нейното Ба е все още на мястото си.

Когато се върнах в стаята над бръснарницата на Абдул, извадих астрариума от скривалището му и го разопаковах с треперещи ръце. Преживяването ми в катакомбите ме беше разстроило, беше разклатило старата ми система от вярвания и вече не знаех в какво да вярвам. Струваше ми се, че всичко е възможно. Докато стоях, загледан в блестящия, приличащ на часовник механизъм, бях склонен да повярвам, че е способен да унищожава крале и да спасява народи, да погубва нации и да превърне просяка във фараон. В един момент, обхванат от инат и егоизъм, го бях предизвикал. Огледах го много внимателно. Забелязах някаква разлика. Стрелката все още сочеше рождената ми дата и… Не. Не беше възможно. Нямаше никакво съмнение, беше точно пред очите ми — мъртвешката глава на Сет блестеше зловещо на светлината на лампата. Малката тъмна сребриста стрелка най-после се беше появила и показваше датата на собствената ми смърт. Не смеех да погледна. Усетих, че ми прилошава и се подпрях на масата.

Как бе възможно стрелката да се появи от само себе си. Единственото, което бях направил, бе да въведа рождената си дата, след това не го бях докосвал. Помислих си, че механизмът се е повредил. Вкарах ключа Уаз и се опитах да завъртя дисковете отново, но зъбчатите колела не помръдваха. Пробвах да завъртя ключа със сила, но се страхувах да не го счупя. Стрелките не помръдваха, едната показваше датата на раждането ми, а другата на смъртта ми. Усетих, че ме обхваща ужас. Бях оцелял след взрива в „Абу Рудиз“, след експлозията в хотела и ритуала в катакомбите, но не можех да се отърва от усещането, че смъртта ме преследва навсякъде.

Загледах се по-внимателно в стрелката на смъртта и започнах да прерисувам върху един лист контурите на малката сребърна фигурка на върха й, която представляваше звяр, подобен на куче, с удължена муцуна и раздвоена опашка. Когато свърших, вдигнах рисунката пред очите си. Разтреперих се, като видях пред себе си съществото, познато ми от лекцията на Амилия, съществото, чиято сянка се беше появила на стените на катакомбите точно преди да побягна. Това беше Сет, богът на войната, хаоса и разрухата. Не можах да се възпра. Трескаво преброих чертичките, разположени между йероглифите, с които пълнолунието беше означено на диска. Следващото пълнолуние щеше да настъпи след осем дни. Това означаваше ли, че датата на смъртта ми беше след малко повече от седмица?

Изведнъж самият аз бях обхванат от същата сляпа паника, която Изабела бе изпитвала няколко дена, преди да се удави. Въпреки вродения ми скептицизъм усетих, че ме обзема отчаяние. Казах си, че това не е нищо друго, освен глупаво суеверие. Този механизъм е бил създаден за целите на политическата пропаганда, за да бъдат впечатлени и сплашени последователите на Нектанебо, за да се потвърди статутът му на велик магьосник. Самата Амилия Линхърст беше казала, че враговете на фараона са използвали механизма срещу него, за да нагласят датата на смъртта му. Астрариумът не беше нищо повече от играчка, съставена от дискове и часовников механизъм, която собственикът й можеше да използва както си иска. Астрариумът не можеше да контролира абсолютно нищо. Но един и същи въпрос непрекъснато се въртеше в ума ми — възможно ли беше да направи така, че Изабела да не умре на датата, която й беше предсказана?

Обхвана ме неистово желание да унищожа механизма. Бях готов на всичко, за да сложа край на тази лудост, но успях да се въздържа и да не използвам юмруците си. Ако се опитах да унищожа механизма, това означаваше, че вярвам във властта му над мен. Отказах да му се подчиня.

— Това не е датата на смъртта ми — казах на глас. — Никой не може да ме изплаши и да ме накара да направя каквото и да било.

Гласът ми отекна в стаята.

Изведнъж в съзнанието ми нахлуха различни звуци и образи — гласът на Изида, викът на Хор, кървавата крокодилска уста на Амут, която подхвърляше сърцето насам-натам. Установих, че съвсем точно съм запомнил гласа на Изида, като че ли наркотикът, който ми бяха инжектирали, бе подсилил невероятно паметта ми. Интонацията на гласа много ми напомняше на Амилия Линхърст, но тембърът му беше по-плътен. Според мен това не беше Амилия, но тогава кой? И защо присъстващите толкова отчаяно искаха да се доберат до астрариума? Бяха ли по някакъв начин свързани с принц Маджид? Съмнявам се, не можех да си представя Мосри да прибегне до толкова сложен и заобиколен начин, за да изтръгне механизма от ръцете ми.

Ритуалът ме накара де се замисля за историите, които бях чувал за Джовани Брамбила, за представленията, в които е била замесена Изабела като дете. Това от своя страна ме подсети за снимката, направена в Бехбейт ел-Хагар. Вече и без това подозирах, че зад маската на Хор се криеше Хю Уолингтън. Ами останалите хора от снимката — Амилия Линхърст, Хермес? Имаше само един човек, който бе запознат с това.

Пред железните порти на вила Брамбила беше паркирана черна волга. Висок мъж в широки джинси и риза, няколко размера по-голяма от неговия, стоеше облегнат на квадратната руска кола и пушеше, вперил нахално поглед в къщата. Познах го веднага, беше един от мъжете от белия микробус, който бе паркирал пред „Шератон“. Очевидно Мосри беше поставил вилата под наблюдение. Бях преоблечен като коптски монах, затова реших, че най-добре ще бъде да действам възможно най-дръзко. Сложих си слънчевите очила и съвсем небрежно приближих към портата.

Поздравих мъжа на арабски, когато минах покрай него:

— Чудесно време, нали, приятелю?

Той се почувства малко неудобно, хвърли фаса си в канала и отвърна:

— Така е, отче.

Усмихнах му се и продължих към вилата, очевидно не ме беше разпознал. Влязох през портата и заварих Адел на колене да плеви цветята във вътрешния двор.

— Адел! — извиках го шепнешком.

Погледна ме и на лицето му се изписа подозрение, когато видя монашеското ми расо.

— Аз съм, Оливър — прошепнах.

Изражението му омекна и той посочи с поглед към мъжа, който наблюдаваше къщата. Изчака да влезем вътре и едва тогава заговори:

— Слава на Аллаха! Тревожехме се за теб. Къде беше? Толкова много неща се случиха.

— Ще ти разкажа по-късно. Сега трябва незабавно да говоря с Франческа.

— Тя си почива, напоследък не е добре.

Минах покрай иконома и се отправих към вътрешната част на къщата. Възрастната жена седеше в едно голямо кресло пред отворения френски прозорец, в скута й лежеше стар албум със снимки. Продължи да се взира безизразно напред, въпреки че се доближих до нея.

— Франческа, миналата нощ бях дрогиран и принуден да участвам във възстановка на древноегипетски ритуал — казах й направо, ядосан, че не ми обърна никакво внимание.

Франческа не ми отговори.

— Това ли е била принудена да преживее Изабела като дете? Това ли е откаченият национализъм, в който е вярвал Джовани — смесица от вуду магия и лоша театрална постановка?

Усетих една ръка върху рамото си. Стреснах се и рязко се извърнах. Адел застана между мен и господарката си.

— Господин Оливър, госпожата не може да ти отговори. Опитвах се да ти кажа, че получи удар и сега е парализирана. Но синът ми Ашраф е тук в Александрия и мисля, че той ще успее да ти помогне.

Бях силно изненадан, хвърлих още един поглед към възрастната дама, която продължаваше да се взира безизразно пред себе си.

— Съжалявам, Франческа.

Икономът живееше в една пристройка в задната част на вилата. Тя се състоеше от спалня и кухня, служеща и за хол. На стената редом с портрета на Насър беше закачена снимка на Ашраф по време на дипломирането му. Седнах на края на дивана, все още покрит с найлона, с който е бил купен. Чух отвън гласа на Адел, който поздравяваше сина си.

Ашраф влезе, беше облечен в традиционни дрехи, синината на челото му беше получена в резултат на многото часове, прекарани в молитва в джамията. Това беше знакът, по който се разпознаваха истинските вярващи. Почудих се какво би си помислила Изабела за религиозната отдаденост на приятеля си от детинство. Той ме посрещна и сърдечно се ръкува с мен.

— Дано мирът те спохожда навсякъде.

— Тебе също — отвърнах аз.

Той седна на един кухненски стол срещу мен. Съпругата на Адел се появи като безмълвна сянка и му поднесе ментов чай.

— Баща ми ми каза, че искаш да научиш нещо повече за… необичайните занимания на господин Брамбила — започна предпазливо той.

— Да го наречем с истинското му име, става въпрос за култ, нали така?

Той ме изгледа продължително. Знаех, че въпреки близките си отношения с Изабела Ашраф не изпитваше особено доверие към мен.

— Оливър, знаеш, че Джовани Брамбила ми беше като мой дядо — отвърна той. — Неговото семейство е и мое семейство. Никога не бих го предал. Но аз обичах Изабела, а тя обичаше теб, в противен случай никога не бих стоял с теб в една стая.

Усетих, че ме обзе гняв.

— Знаели сте за това още когато сте били деца, нали така? Пресъздавал е древните ритуали в отчаяния си опит да призове боговете на своя страна. Но защо го е правил? За да запази парите си ли?

— Моля те, господин Оливър, не викай.

Адел се изправи, бързо спусна щорите на прозореца и след това се обърна намръщено към мен:

— Разбираш, че не можем да говорим открито за тези неща. Страната е пълна с шпиони.

Ашраф сложи ръка върху рамото на баща си.

— Аз бях син на слуга, но имаше известни… привилегии, до които имах достъп. Имах късмет в това отношение. Присъствах на такъв ритуал само веднъж. Тогава бях на единайсет, а Изабела беше на осем. Майка й я беше напуснала малко преди това. Това беше в годината, когато Насър унижи европейците, когато победи окупаторските армии на Англия, Израел и Франция. Спомням си страха, обзел членовете на семейството. Джовани Брамбила много добре знаеше, че ако Насър национализира Суецкия канал, ще национализира и всичко останало, в това число и памучната индустрия. Джовани изпадаше в ужас при мисълта, че може да изгуби фабриката, къщата и милионите си.

В гласа на Ашраф се долавяше негодуванието, потискано десетки години наред. Баща му положи ръка върху рамото му.

— Моля те, Ашраф, тези неща са вече в миналото.

— А миналото остави своя отпечатък върху нас — отвърна той на арабски и после отново се обърна към мен. — Бяхме деца, но аз бях израснал на улицата и познавах истинския живот. Изабела беше съвсем невинна, тя винаги е била закриляна и предпазвана. Той ни хипнотизираше, и двамата. С този трик забавляваше гостите си по време на партитата. Но аз разбирах какво става. Познавах откачените му магии, това беше неговият отчаян опит да манипулира събитията. Неговите приятели и познати, все от старата колониална класа, бяха загубили вече влиянието си, а опитите на Джовани да подкупи новата власт, някои от членовете й бяха социалисти, синове на фелахи, се бяха провалили. Имаше един млад офицер, който беше поел ръководството на Александрийската фабрика за памук, управлявана до този момент от друг италианец — евреин. Джовани знаеше, че е въпрос само на време младият офицер да конфискува имотите на Брамбила. Мразеше го, но не можеше да направи нищо друго, освен да чака. Джовани беше изпаднал в паника. Беше през ноември, точно след като Британската армия навлезе в Синай.

— На шести ноември ли?

— Точно тогава. Хората бяха изплашени, не знаеха какво да очакват. Улиците бяха празни, всички млади египтяни бяха отишли на гарата, за да се запишат като доброволци в армията. В това време европейците се бяха заключили във вилите си. Въпреки това Джовани и приятелите му отидоха в катакомбите.

— Ти последва ли ги?

— Изабела беше с тях. А моето сърце беше със сестра ми.

Ашраф скри лицето си в ръце, съкрушен от мъка. Адел го погали по главата и след няколко секунди Ашраф си възвърна самоконтрола и продължи:

— Качих се на велосипеда си и последвах колата им. Карах по празните улици, движех се бързо, но гледах да спазвам дистанция от тях. През цялото време се опитвах да съм близо до Изабела. Когато пристигнах се ориентирах по гласовете им и ги последвах надолу в тунелите. Светлините на факлите проблясваха по стените като огньовете на ада, заклинанията им звучаха така, сякаш идваха от някакви демони.

Ашраф прокара ръка през лицето си, пръстите му трепереха. Адел хвърли поглед към жена си и й направи знак да напусне стаята. Тя излезе, дългите поли на робата й прошумоляха след нея. Ашраф отпи от ментовия си чай.

— Там бяха всичките, осем-девет на брой, застанали върху нещо като сцена. Всички бяха като старите богове с глави на животни. Виждал съм ги в книгите на Джовани, които държеше в кабинета си. Спомних си името на Хор, защото исках да приличам на него. Само че Изабела беше там полугола и носеше в ръка едно сребърно блюдо с някакъв къс месо върху него. Искаше ми се да я извикам, но нещо ме възпря. Знаех, че в момента се извършва нещо нередно, но ужасно се страхувах. На сцената стоеше огромна везна и Изабела постави в едното й блюдо това, което носеше в ръцете си. Всички стояха и наблюдаваха мълчаливо. Приличаха на статуи с маските върху лицата си. Разпознах Джовани, но лицата на останалите бяха скрити. И тогава…

Лицето му стана съвсем безизразно при последвалия спомен.

— Какво стана тогава? — подканих го аз.

— Чу се ужасен писък. Появи се самото зло и силуетът му се очерта върху стената.

Нямаше нужда да задавам повече въпроси, а и не исках. Бях виждал този силует със собствените си очи, както в катакомбите, така и в края на стрелката на астрариума, която сочеше датата на смъртта ми. Опитах се да прикрия побилите ме тръпки и протегнах ръка, за да му благодаря. Неговата ръка също трепереше, но той здраво стисна моята, сякаш за да си даде кураж. Изправих се и си тръгнах. Тъкмо прекрачвах прага на вратата, когато Ашраф ме спря:

— Онзи млад египетски офицер, който трябваше да национализира фабриките за памук, беше убит от англичаните на следващия ден, на седми ноември. Може би магиите на Джовани имаха нещо общо с това, а може и да не беше така. Единственото, което знам, е, че те разбудиха злото и се опитаха да го използват в своя полза. Попитай за това суданеца.

— Кой суданец? — погледнах го съвсем объркан.

— Египтологът, приятелят на Джовани. По онова време беше все в къщата.

36

Уста, младият компаньон на Хермес, отвори вратата. Бутнах го и влязох вътре.

Холът беше празен, цветните възглавници бяха разхвърляни по пода, а наргилето все още димеше. Някъде от вътрешността на апартамента Хермес извика на компаньона си. Тръгнах по посока на гласа му.

В центъра на спалнята се намираше огромно ниско легло, покрито с мрежа против комари. През тънката мрежа забелязах, че Хермес лежи, свит на една страна, а лицето му върху възглавницата беше пожълтяло. Голият му гръб ми изглеждаше странно женствен. Влязох в стаята, изпълнена с натрапчивия мирис на одеколон. От грамофона се носеше гласът на Едит Пиаф, който веднага извика в мен асоциация с Париж и колкото и да е странно, с мириса на дъжд.

— Кой е? — попита Хермес.

Надигнах леко мрежата против комари и отговорих:

— Оливър Уорнок.

Хермес се стресна и побърза да се покрие с копринения си халат, на който, колкото и да бе странно, беше щамповано мечето Падингтън[1]. Посребрената коса на египтолога висеше на кичури чак до гърба му, а кожата му блестеше от крема, нанесен върху нея.

— Болен ли си? — попитах аз.

— Просто съм изморен, скъпи приятелю, нищо повече. Трябваше да присъствам на нощно бдение по повод смъртта на един мой близък, а вече съм прекалено стар за такива неща. Моля те, обърни се и не ме гледай — добави той и понечи да стане от леглото.

Покорно извърнах глава, макар да се изненадах, че Хермес е толкова срамежлив.

— След лекцията отидох в катакомбите в Ком ел-Шугафа, по-скоро бях отведен там.

Опитах се с крайчеца на окото си да разгадая изражението на Хермес. Държеше се съвсем непринудено и при това мисля, че не се опитваше да ме заблуди.

— Те са твърде съвременни и не отговарят на археологическите ми интереси.

Изправи се, увит в халата си, и мушна крака в кожените си пантофи. Очите му бяха очертани с черен грим, а върху сбръчканата кожа на бузите му се виждаха две петна от руж.

— Всичко, сътворено след първи век от новата ера, е имитация на произведенията от по-ранните епохи.

— Съвременни или не — продължих аз, леко обезпокоен от очевидното му безразличие, — станах свидетел на възстановка на ритуала по претеглянето на сърцето. Дори бях принуден със сила да участвам в него, бях дрогиран и подложен на унижения. Ти случайно да беше сред присъстващите? — попитах и го погледнах право в очите.

Хермес въздъхна тежко.

— Това е интересно твърдение — заяви и отвърна на погледа ми. — И коя роля ти беше отредена?

— Тази на Озирис.

— Богът на отвъдното царство. Мисля, че много ти подхожда, като се има предвид, че си геофизик. Ако си спомняш, предупредих те, че в живота ти ще започнат да се случват много интересни събития. Ела — каза той и ме поведе обратно към хола, където върху ниската масичка ни очакваха две чашки с турско кафе, над които се носеше пара. — И те търсеха астрариума, нали така? Предполагам, че просто са искали да те сплашат по този начин.

Хермес започна да разбърква кафето си. Аз останах загледан в боядисаните му нокти. Чудех се защо извивките на гласа му ми се струваха толкова познати. Дали и той не бе участвал в ритуала? Може би бях сбъркал, като бях решил, че Хю Уолингтън изпълняваше ролята на Хор. Точно в този момент Хермес вдигна чашката си, ръкавът на халата му се повдигна и оголи ръката му, не забелязах никаква татуировка. Освен това нямах никаква причина да подозирам Хермес. Вече му бях доверил тайната за астрариума, с което практически бях оставил живота си в ръцете му. Но въпреки това той не бе дал конкретен отговор на въпроса ми.

— Дай ми инструмента — продължи той. — Знаеш, че е опасен. Ще попаднеш под въздействието му или онези, които го търсят, ще те унищожат.

— Вече е твърде късно — изсмях се горчиво. — Той не само отне живота на мой приятел и ме превърна в беглец, но ме накара да започна да виждам знаци навсякъде, всички имащи отношение към този глупав механизъм. Имам чувството, че изцяло обсеби живота ми.

Хермес се закикоти силно, след което се закашля.

— Вие западняците си мислите, че можете да контролирате времето, че то може да се измерва в математически единици, че светлината се движи с една и съща скорост навсякъде и че всичко в тези четири измерения е очевидно и окончателно. Тази играчка от времето на фараоните те накара да се събудиш. Колкото по-рано признаеш това, Оливър, толкова по-добре.

— Предпочитам да живея в свят, изграден върху твърди, разбираеми факти. Ако щеш, такова ми е и образованието.

— Тогава си иди в Англия, върни се при сивото небе и тухлените къщи, при монотонния живот на търговските дружества, където боговете не играят никаква роля, и остави астрариума на някой друг. — Хермес отпи от кафето си и се намръщи. — Уста! Кафето не е достатъчно силно! — извика и отново се обърна към мен: — Астрариумът е посочил датата на смъртта ти, прав ли съм?

Изгледах го изненадано. Той видя погледа ми, усмихна се и зачака. Никак не ми се искаше да му отговоря, не само заради подозренията, които изпитвах, но и защото някак си ми се струваше, че колкото по-малко хора знаят за това, толкова по-лесно щях да се измъкна от контрола, който механизмът упражняваше върху мен. Хермес наблюдаваше лицето ми с интерес.

— Знаеш историята на механизма, Оливър. Астрариумът е неустоимо оръжие за онези, които искат да направляват събитията около себе си. Той може да промени хода на историята и вече го е правил — въздъхна той. — Но ти се държа глупаво. В желанието си да подчиниш всичко на логиката си предизвика мощта на механизма.

— Може би си прав — отвърнах аз кратко. Все още ми се искаше да не разкривам пред него какво в действителност бях направил.

— Нищо не приемате за вярно, докато не бъде доказано, това е ахилесовата пета на вас, учените. Нютоновият емпиризъм ще разруши света. Астрариумът наистина съществува, Оливър, независимо дали можеш да го докажеш, или не, и той ще произнесе присъдата си за теб. Древните египтяни вярвали, че някои материали носят в себе си това, от което е изградена душата, или казано със сухите научни термини, носят електромагнитни трептения или силови полета. Те използвали тези материали, за да създадат свещени предмети, а после чрез заклинания им вдъхвали живот. Колко още ти остава според астрариума?

Деловият тон на Хермес, както и непоклатимата му вяра в автентичността на астрариума бяха започнали сериозно да ме тревожат. Усещах, че устройството вече контролира живота ми, но някаква част от мен все още иска да вярва, че всичко това се е получило в резултат на ужасната комбинация от събитията в последно време, мъката и многото безсънни нощи. Поколебах се, след това прецених, че няма да ми навреди особено много, ако споделя с Хермес още някои подробности.

— Показа се и втората стрелка, но това нищо не означава, а ако погледнем буквално, датите могат да се отнасят за преди повече от две хиляди години.

Свих рамене, опитвах се да изглеждам съвсем безразличен.

— Колко ти остава? — настоя Хермес.

— Осем дни.

— Аз мога да го спра, Оливър — заяви той и ме погледна настойчиво.

— Изабела не успя да го спре.

— Когато откри механизма, вече беше твърде късно. Знаеш това много добре.

— Единственото, което знам, е, че информацията за астрариума, с която се сблъсквам, е толкова странна и ми се струва толкова непонятна, че имам чувството, че започвам да губя разсъдъка си.

Усетих се, че започнах да говоря доста официално, и осъзнах, че по този начин се опитвам да прикрия нарастващия си ужас. Бях преследван от две различни групи, всяка от които нямаше да се спре пред нищо, за да ми отнеме астрариума, но сега и самият астрариум ме бе взел на прицел.

— В момента, в който ти, убеденият материалист, който твърди, че светът се състои от тухли и хоросан, завъртя диска така, че да показва рождената ти дата, разкри истинските си скрити страхове — продължи Хермес замислено. — Започна непохватно да бърникаш магическия предмет, сътворен от други, и сега механизмът ще определи съдбата ти. Аз мога да те спася. Дай ми астрариума.

Гласът му бе преминал в хипнотичен ритъм, пред очите ми се появиха сини петна, които се променяха в бледовиолетово. В стаята беше топло и слънчевите лъчи огряваха ниската стъклена масичка, една голяма муха бръмчеше по прозореца. Облегнах се на възглавниците и затворих очи. Пълното изтощение, предизвикано от събитията от последните дни, се превърна в блестяща пулсираща топка и се понесе към върха на черепа ми. Колко лесно можеше да бъде всичко — щях да дам астрариума, да се върна в „Абу Рудиз“ и да се опитам да намеря инвеститор, с когото да разработим новото нефтено находище. Така щях да се върна към нормалния си живот. Блестящата топка бе ослепително бяла, след това стана тъмночервена и започна да кърви. Появиха се огромни капки, които първо заеха формата на сърцето на Изабела, а след това започнаха да приличат на яркочервените устни на Рейчъл. Изправих се и с мъка отворих очи.

— В лекцията си Амилия спомена, че Нектанебо е изчезнал мистериозно. Какво наистина се е случило с него в края на управлението му? — попитах аз.

— Ето че започваш да използваш интуицията си, Оливър — каза Хермес и ми кимна неохотно.

— Така ли?

Той се усмихна снизходително.

— Официално Нектанебо престава да управлява страната през 343 година преди Христа, когато персийският генерал Окус напада Пелусиум. Според Диодор последвали масови кланета и други зверства и фараонът бил принуден да напусне гранитния дворец, който построил в родния си град Бехбейт ел-Хагар…

— Значи Нектанебо е изчезнал?

— Според неофициалните хроники той е избягал към Южен Египет или към Етиопия. Интересното е, че през всичките хиляди години празната му гробница никога не е била нападана, сякаш нарочно е била оставена недокосната в очакване на неговото завръщане.

— Но каква връзка има това с астрариума?

— Не му е свършил никаква работа като инструмент за предсказания, както сега и на теб, защото не е съумял да го контролира. Строго погледнато, астрариумът не може да има господар и именно поради това е толкова опасен.

— Но какво се е случило с фараона? Астрариумът не е ли предсказал смъртта му?

— Точно в това се състои голямата мистерия. Нямаме никакви писмени сведения за смъртта му и има хора, които твърдят, че той е още между живите.

Някои хора вярват, че той е жив и до ден-днешен, спомних си думите на Хю Уолингтън. Разбира се, тази хипотеза беше абсурдна, но странното беше, че и двамата бяха изказали подобно предположение, използвайки почти едни и същи думи.

— Знаеш, че това е невъзможно — отвърнах троснато, опитвайки се да държа разговора под контрол. — Астрариумът не може да те направи безсмъртен.

— Не може ли? — попита ме Хермес с усмивка.

Изгледах го учудено и замълчах, след това рязко се изправих и осъзнах, че сега се страхувах много повече от мощта на астрариума, отколкото преди началото на разговора ни.

— Ако си толкова убеден, че това устройство не притежава никаква сила, тогава няма от какво да се безпокоиш, нали така? — заключи Хермес самодоволно. — Дай ми устройството и аз ще го пазя или поне ми позволи да те напътствам. Нищо не можеш да загубиш от това.

Поколебах се. Можех ли да се доверя на египтолога? Спомних си, че Франческа обвиняваше Амилия, а не Хермес за действията на съпруга си. Възможно ли бе Хермес истински да е обичал и да се е грижил за Изабела? Но ако наистина беше така, тогава е щял да я предпази още когато е била дете и е нямало да позволи на Джовани да я въвлича в представленията си. Всеки разумен човек би постъпил по този начин. Не, не можех да си позволя да му се доверя, поне засега.

Приближих се до входната врата. Над нея бе закачен папирус с нарисуван йероглиф върху него. Беше изобразено четирикракото създание, което виждах за втори път през последните два дни. Хермес проследи погледа ми.

— Това е Сет, богът на гръмотевиците, хаоса и отмъщението. Някога, след като убил брат си Озирис и победил племенника си Хор, е бил владетел на древен Египет.

— Познавам го.

— Разбира се, че го познаваш. Християните са взели образа му и са го превърнали в Сатаната.

Заключих вратата на скривалището си над бръснарницата и отново разопаковах астрариума. Стоях загледан известно време в него. Бях ли се приближил към крайната цел на амбициозния план на Изабела? Беше ми казала, че астрариумът е предопределен да бъде върнат на точно определено място, но къде беше то? Отново прехвърлих в ума си основните точки от лекцията на Амилия. Създаден за Рамзес III, взет от Моисей, за да раздели водите на Червено море, после поради чувство за вина или страх от отмъщението на Изида е оставен в някакъв храм на полуостров Синай. След това е бил издирен и открит от Банафрит и после отново изгубен от Клеопатра, която толкова се е страхувала от него, че дори не го е използвала. Може би тя е знаела за способността му да променя съдбите на хората не само към по-добро, но и към по-лошо, знаела е, че той може да се обърне срещу човека, който го притежава, и да го обрече на ранна смърт. А каква беше връзката на Сет с това устройство? Дали той беше само част от стрелката, посочваща смъртта, или беше свързан със зловещата мощ на астрариума? Картината ставаше все по-сложна с всеки изминал ден, но имах чувството, че вече съм събрал почти всички нейни части. Оставаше само да ги сглобя и да разбера цялостното им значение. Вече знаех за кого работи Мосри и защо иска да се добере до астрариума. Трябваше да разбера още някои подробности за странните представления, които се разиграваха в катакомбите и за действията на Джовани отпреди двайсет години. Но най-голямото предизвикателство пред мен беше да открия какво е смятала да прави Изабела с астрариума, и то преди времето ми да изтече. Наложих се да разгледам внимателно вътрешността на механизма. С нежелание насочих поглед към малката стрелка на смъртта, датата, която показваше, не беше променена. Слабото тиктакане, което магнитите издаваха при движението си, сякаш отмерваше оставащото ми време. Внезапно ме обзе паника, залитнах и се облегнах на писалището. „Спокойно, запази здравия си разум“, казах си аз, като се опитвах да се успокоя.

Извадих справочника, който бях помолил Ибрахим да ми изпрати, и проверих какво пише за Сет.

Наименования: Сет, Сутех, Сетех, Сети… бог на разрухата, гръмотевиците, бурята, омразата, хаоса и злото.

Проявления: понякога е изобразяван като крокодил, понякога като четирикрак звяр с извит клюн, щръкнали уши и раздвоена опашка.

В „Книгата на мъртвите“ е наречен господарят на северното небе. Смята се, че Сет е отговарял за залавянето на душите на грешниците в подземното царство. Той е син на Нут и Геб, брат на Изида, Озирис и Нефтида и води битка с племенника си Хор, след като убива Озирис… Според един мит всеки месец Сет напада и изяжда луната, която се смята за убежище на Озирис и място, където се събират душите на наскоро починалите… В Стария Завет Сет е третият брат на Каин и Авел. Той също така се появява в апокрифните евангелия, открити в Наг Хамади в Египет през 1945 година. В тях той е описан като Сетиан, гностическият бог, който властва над Тринайсетото царство на космоса и носи на човечеството посланието на звездите, без да се интересува от хаоса, който това послание ще предизвика на земята…

Чудих се защо ли сянката на Сет се появи по стените на катакомбите по време на ритуала. Дали целта беше да бъда принуден да повярвам, че душата на Изабела е била отнесена от дявола? А защо останалите участници в ритуала останаха шокирани от това? Сет част от плана им ли беше?

Не можех да дам отговор на тези въпроси. Вместо това бях обхванат от безпокойството, че астрариумът вече контролира не само мен, но и събитията около мен.

[1] Мечето Падингтън е класически детски герой в английската литература. — Б.пр. ↑

37

Рейчъл закачи торбата с плодовете и храната на куката над вратата и се обърна към мен. Изглеждаше изтощена, събитията от последните няколко дни си казваха своето.

— Навън е същински ужас, Оливър. Бомбената атака срещу „Шератон“ доведе до ескалация в политическото напрежение и американците смятат да отменят посещението на президента Картър. Добрата новина е, че след намесата на президента на Алжир между Либия и Египет е настъпило примирие. Казвам ти, човек не се чувства в безопасност по улиците само защото е западняк, да не говорим какво би могло да стане, ако тълпата разбере, че е американец. Опитах се да изкопча някаква информация от един приятел в посолството, но там са наложили пълно информационно затъмнение. Нещо сериозно се мъти. Чувствам го — каза тя и въздъхна тежко. — Снощи ужасно се притеснявах за теб. Защо не ми изпрати някакво съобщение? — попита тя и се намръщи.

Подадох й стол да седне и й налях чаша от гъстото черно кафе, което току-що бях сварил на примуса.

— Отидох в катакомбите в Ком ел-Шугафа — започнах аз. — Бях подмамен там от една жена, която страшно много приличаше на Изабела. Знам, че беше абсолютна глупост от моя страна, да не говорим, че можеше да ми коства живота. Но бях като омагьосан, трябваше да разбера какво става там.

— О, боже, Оливър…

— Чакай само да чуеш, нещата стават още по-лоши. Попаднах на някаква откачена възстановка и откачалките, участващи в тази ненормална работа ми инжектираха някакъв наркотик.

Разкопчах ризата си и й показах рамото си. Белегът, оставен от иглата, се бе превърнал в малка синина.

— Изпълняваха древноегипетския ритуал, наречен претегляне на сърцето — продължих аз. — Не мога да кажа със сигурност дали бяха египтолози, членове на местен култ или безработни актьори, наети за случая, но костюмите им бяха изпипани до последния детайл, а и те се отнасяха към задачата си абсолютно сериозно.

Спестих й ужасяващите подробности за сърцето, което бяха използвали.

— И според теб всичко това има връзка със смъртта на съпругата ти и с астрариума, така ли? — попита Рейчъл и леко докосна с пръст синината.

— Опитаха се да ме притиснат и да ме накарат да им дам астрариума. Предполагам, че това е същата група, в която е участвал и дядото на Изабела. Очевидно тя самата като дете е била въвличана в подобни „представления“.

Рейчъл се приближи до мен и се вгледа в зениците на очите ми.

— Според мен все още си под въздействието на наркотика. А аз си мислех, че тук, в Египет, е трудно да се сдобиеш с подобни вещества, освен ако нямаш връзки с армията. Министерството на отбраната в САЩ е провеждало експерименти с подобни халюциногени в Корея, преди време писах статия за това. Ужасна история.

— Те имат ли някакви дълготрайни последствия?

— Параноя, налудничавост, поява на неочаквани спомени.

— Чудесно, и без това вече страдах от подобни неща — заявих аз и кисело се усмихнах.

— Освен това има още нещо, което трябва да знаеш — въздъхна Рейчъл уморено. — Днес, през по-голямата част от деня, вземах за „Таймс“ интервюта от членове на семейството на Садат.

— И?

— Точно когато си тръгвах, една от лелите му ми каза, че предния ден са били посетени от друг журналист, който им задавал най-различни странни въпроси за рождената дата на Садат. Питал ги дали официално оповестената дата отговаря на истината, искал да знае точно в колко часа е роден Садат и други подобни. В началото лелята решила, че журналистът възнамерява да пише биография на президента, след това започнала да изпитва известни подозрения, защото въпреки че говорел английски и твърдял, че пише за американско списание, на външен вид журналистът приличал на арабин или, както каза тя, на саудитец. — Рейчъл ми кимна многозначително, в случай че не съм схванал какво точно иска да ми каже. — Даде ми визитната му картичка и ме попита дали някога съм чувала името му, или списанието за което пише.

— Чувала ли си го?

— Не, защото такова списание не съществува. Освен това познавам всички журналисти, които пишат за тази част на света, а такъв между тях няма. Това, което ме заинтригува, е защо някакъв журналист би искал да узнае точната дата и часа, в който се е родил Садат. Изглежда твърде странно, нали?

— Мога да се сетя поне за една причина.

В съзнанието ми изплува моментът, когато аз самият нагласих дисковете на астрариума така, че да показват рождената ми дата, а гласът на Амилия, която твърдеше, че устройството може да се използва както с добри, така и с лоши намерения, все още кънтеше в ушите ми. Рейчъл позна по изражението ми какво имах предвид, очевидно и тя бе достигнала до същия извод.

— Да не искаш да кажеш, че…

— Рейчъл, носят се легенди за това, че астрариумът е могъщо оръжие, което може да преобръща съдбата на човек. Той може да бъде използван и като политически символ, с него може да се злоупотреби…

— Ако е и вярно, че Моисей го е използвал, за да раздели водите на Червено море — прекъсна ме тя скептично.

— Няма значение дали това наистина се е случило или не, стига хората да вярват в него, а принц Маджид определено вярва. Той е напълно убеден, че астрариумът е способен да убива.

— Искаш да кажеш да убива в буквалния смисъл на думата? Откъде знаеш това, Оливър?

— Аз самият съм го използвал. Само че в моя случай той произнесе присъдата си над мен и над глупавия ми опит да го предизвикам, като ми посочи датата на собствената ми смърт.

Рейчъл ме изгледа втренчено.

— Оливър, ти си учен, знаеш, че това е невъзможно.

Думите й прозвучаха по-скоро като въпрос, отколкото като заключение. Не й отговорих нищо. Сетих се отново за стрелката, сочеща смъртта с изображението на Сет на върха й и за това, че тя беше посочила датата на собствената ми смърт. Рейчъл поклати глава и след това извади един вестник от чантата си.

— Искам да ти покажа това тук — каза и ми подаде един брой на „Ню Йорк Таймс“. — От вчера е. Ти нали работиш за „Гео Консалтънси“?

Хвърлих поглед към първата страница на вестника.

— Сигурно ще ти е интересно да погледнеш какво пише на страница пета — заяви тя и разгърна вестника.

Заглавието на статията гласеше: Петролен бос умира по време на полет. Изчетох внимателно какво пишеше по-надолу:

Миналата нощ Йоханес Ду Воор, изпълнителен директор на „Гео Консалтънси“, най-голямата независима геофизична компания в петролната индустрия, почина от инфаркт на шейсетгодишна възраст по време на полет с хеликоптер на север от Кейптаун. Акциите на компанията се сринаха още същата вечер, тъй като не е ясно кой ще бъде следващият й собственик и ръководител. Ду Воор не остави никакви наследници…

Бях шокиран.

— И това се е случило в нощта на експлозията, така ли?

При други обстоятелства щях да реша, че причината за смъртта на Ду Воор е системното му преяждане, както и стресът, на който беше подложен, но нещо в това съвпадение силно ме смути. Рейчъл ме погледна право в очите.

— Това е чисто съвпадение, Оливър, нищо друго. Разбра ли?

Седнах, бях объркан и разтревожен. Йоханес заемаше толкова огромно място в живота ми, че просто не можех да повярвам, че е мъртъв.

Започнах да се обличам.

— Трябва да намеря телефон.

— Не можеш да излезеш навън — каза Рейчъл и ме стисна здраво за ръката. — Не е безопасно.

— Досега късметът беше на моя страна — заявих и й посочих расото.

— Ще те открият рано или късно. Трябва да напуснеш града.

Изведнъж откъм бръснарницата долетяха виковете на някакви мъже. Единият от гласовете се извисяваше над всички останали — беше плътен, груб и изпълнен с агресия. Не можех да го сбъркам.

Рейчъл ме погледна с широко отворени от ужас очи. Направих й знак да мълчи, грабнах раницата с астрариума и тихо се приближих до прозореца. Рейчъл ме следваше по петите. Пред нас се простираха покривите и терасите на съседните къщи, тук-там се виждаха въжета с окачено по тях разноцветно пране.

Гласовете под нас станаха още по-силни, над всички се извисяваше гласът на мъжа, който говореше английски, Стреснах се, когато разпознах начина, по който сечеше думите. Хю Уолингтън. Значи той наистина беше в Египет. Потиснах страха си и с решителен жест отворих прозореца. Сега вече чувах и гласа на Абдул, който спореше с мъжете. Нищо не можех да направя за него, освен да изчезна и да се надявам, че той ще съумее да се справи със ситуацията. Измъкнахме се бързо през прозореца и спуснахме щората зад нас. Започнахме да се придвижваме на четири крака, като първо безшумно минахме по керемидения покрив на съседния магазин, а после продължихме нататък, без да се обръщаме назад. Усещах как кръвта шуми в ушите ми и чувах тежкото дишане на Рейчъл зад мен. Очаквах всеки момент някой да допре дулото на пистолет в гърба ми. Изведнъж усетих, че някой ме дърпа за ризата и се извърнах. Рейчъл прокара потната си ръка през челото си и ми посочи нещо наляво. Една пожарна стълба, която водеше към оживената пазарна улица, беше закрепена едва-едва за съседната стена. Плъзгайки се по стъпалата, ние успяхме да се доберем до долу и в същия момент бяхме погълнати от едно сватбено шествие, което завиваше по тясната уличка. Въздухът се изпълни с оглушителната какофония на барабаните и свирките, гостите танцуваха като луди около младоженеца и забулената младоженка, понесени на боядисани в златно тронове.

Аз бях облечен с джинси и фланелка, а Рейчъл носеше кафтан, но къдравата й руса коса се вееше по гърба й и привличаше любопитните погледи на блъскащата се тълпа.

— Трябва да се измъкнем от тук! — Огледах се бързо, за да се ориентирам къде се намирахме. — Насам! — провикнах се аз и сграбчих Рейчъл за ръката.

Започнахме да си пробиваме път през тълпата и най-накрая успяхме да достигнем другия край на улицата, главите и раменете ни бяха посипани с цветчета и конфети. Вече знаех как да стигна до единственото безопасно за мен място.

Отец Карлото бързо ни поведе навътре в катедралата, докато достигнахме една скрита стаичка в задната част на криптата. Чухме хора на момчетата, който репетираше на горния етаж, а приглушените им гласчета достигаха до нас. Стаята се намираше под каменните арки, чиято функция очевидно бе да поддържат сградата, и се наложи да се наведа, за да сляза по трите стъпала, които водеха към малкото помещение. Вътре миришеше на тютюн за лула, както и на восък, а бялата мазилка по каменните стени беше започнала да се рони. На светлината на единствената лампа видях, че там имаше само едно най-обикновено бюро, а покрай стените чак до тавана бяха подредени архивите на църквата.

Отец Карлото запали още една лампа. Меките черти на лицето му изведнъж се изостриха, когато се наведе над нея и тя го освети отдолу.

— Сигурни ли сте, че никой не ви проследи? — попита той.

— Изплъзнахме им се още в бръснарницата — отвърнах аз. — Мисля, че вече знам кои са. Надявам се само, че приятелят ми Абдул ще успее да ги убеди, че не е укривал никого.

Свещеникът вдигна ръка.

— Обещах ти убежище, не искам да знам нищо повече. Лично аз винаги съм ценял оцеляването повече от мъченичеството, но в момента никак не ми се иска да избирам между едното и другото.

Забелязах върху писалището старомоден телефон и се попитах дали работи. Отец Карлото отвори едно от чекмеджетата на бюрото и за моя изненада извади от там бутилка „Бенедиктин“ и три чашки.

— Това е подарък за Коледа от Свети Бенедикт — пошегува се той.

Двамата с Рейчъл се усмихнахме едва-едва. Дори тук, на сигурно място, не можех да потисна паниката, която караше цялото ми тяло да се тресе. Протегнах се и хванах Рейчъл за ръката, усетих топлината на пръстите й. Тя цялата трепереше и в този момент съжалих, че я бях въвлякъл в тази история.

Отец Карлото напълни трите чашки.

— Да пием за силата на духа. Мисля, че и на трима ни ще ни е необходима.

Усетих как алкохолът изгори гърлото ми и веднага ми помогна да дойда на себе си.

— А сега на работа. Знам в каква ситуация си изпаднал. Разговарях с отец Мина, без да разкривам тайната на изповедта. Той се съгласи да се срещне с теб — обясни отец Карлото. — За колко време искаш да изчезнеш от града?

Двамата с Рейчъл се спогледахме.

— Нямам много време, мислех да отсъствам най-много седмица. Така ще мога да поговоря с отец Мина и едновременно с това ще се отърва от Мосри и главорезите му. Ще реша също и какво да правя по-нататък.

Свещеникът веднага вдигна ръка.

— Моля те, не искам да знам кой те преследва. За мен е достатъчно това, че в момента си в нужда. Освен това църквата може да ти осигури убежище за една седмица, при условие, че не се задават никакви въпроси и не се очакват никакви отговори. Моите коптски братя винаги са под наблюдение, не бих искал да ги излагам на по-голяма опасност, отколкото е необходимо. И ако някой дойде да ме пита за теб, ще кажа, че не те познавам.

— Как мога да ви се отблагодаря, отче?

Струваше ми се невероятно, че този човек, когото едва познавах, беше готов да рискува живота си, за да ми помогне. В този момент бях готов на всичко, за да му се отблагодаря.

— Правя го заради Изабела и изповедта й. Тогава аз наистина не предприех нищо. Ще се моля и за теб един ден да се върнеш към вярата.

Намръщих се.

— Страхувам се, че ще ви разочаровам, отче.

Той се подсмихна и си наля още една чашка „Бенедиктин“.

— Ще видим.

Отново хвърлих поглед към телефона.

— Имам още една, последна молба. Трябва да позвъня на двама души. Ще се обадя за тяхна сметка.

Той побутна телефона към мен.

— Моля, заповядай. Сигурен съм, че не ме подслушват. Операторът принадлежи към паството ми.

Докато отец Карлото развеждаше Рейчъл из криптата, аз се обадих в централата и след малко ме свързаха с Ню Йорк. Звънях на Рубен Кац, главния счетоводител на „Гео Консалтънси“.

— Рубен, аз съм Оливър, обаждам се от Египет. Току-що чух новината и много съжалявам за случилото се.

Казах го съвсем искрено. Колкото и да не харесвах Йоханес Ду Воор, мисля, че не заслужаваше да умре.

— Да, да, тук е пълен хаос. Клиентите звънят от всички страни по света.

Рубен беше прагматичен човек и напълно предан на Ду Воор.

— Страхувам се, че новината е много по-лоша от това, което си прочел във вестниците.

— Кажи ми какво става — помолих аз и се приготвих да чуя най-лошото.

— Най-накрая прегледах сметките на дъщерните фирми, които Йоханес от месеци криеше от мен. Оказва се, че те са имали огромни заеми, всички гарантирани от компанията майка и подписани от Йоханес. Компанията дължи около двайсет милиона и голяма част от тези пари трябва да бъдат изплатени през следващите месеци. Сериозно обмисляме възможността да обявим компанията в несъстоятелност, съгласно Глава 11 от закона.

— А каква ще е съдбата на „Абу Рудиз“?

— Засега можеш да продължиш да работиш, но не си прави никакви дългосрочни планове. Според мен междувременно трябва да се замислиш за собственото си бъдеще. Но няма какво толкова да се безпокоиш, ти си най-добрият в този бизнес.

— Ами клиентите и репутацията на компанията?

— Клиентите се интересуват от хората, които работят по нефтените полета, Оливър. Ти самият много добре знаеш това. Ако искаш да започнеш самостоятелен бизнес, трябва само да го обявиш публично. Има много хора, които търсят спасителен пояс, за който да се хванат. Междувременно трябва да реша какво ще кажа на акционерите на утрешното събрание. А на теб ще ти кажа само, че никак няма да е лесно. Съжалявам, Оливър. Трябваше да го предвидя, Йоханес се държеше много странно през последните няколко месеца. Някои от последните му бизнес решения си били… направо казано… самоубийствени.

Чух звъненето на някакъв друг телефон.

— Трябва да затварям — продължи той. — Току-що се обадиха от „Уолстрийт Джърнъл“.

Затвори. Стоях като поразен. Мислех си, че все по-нарастващата параноя на Йоханес се дължеше на начина му на живот и на влошеното му здравословно състояние. Нямах никаква представа, че има трудности в работата и огромни дългове. Бързо набрах сателитния телефон на Мустафа. Щях да затворя, когато той отговори.

— Мустафа, ти ли си?

Последва мълчание, предположих, че той се оглежда, за да се увери, че в офиса няма никого.

— Оливър — прошепна той, — добре ли си, приятелю? Началниците казаха, че си изчезнал. Господин Фартайм е много загрижен за теб.

— Е, поне съм жив, а в момента и това е нещо. Изглежда притежавам нещо, до което много хора искат да се доберат.

— Нищо не е толкова ценно, че да умреш за него, приятелю.

— Така, като ме слушаш, смяташ ли, че съм мъртъв?

— Добре е, че не си загубил чувството си за хумор — засмя се Мустафа. — Имам нужда от теб тук. Пробите от новото нефтено поле изглеждат многообещаващи. Кога можеш да дойдеш, за да ги потвърдиш?

— След около седмица. А междувременно можеш ли ти да дойдеш при мен след няколко дни?

— Къде си?

— Аз ще те потърся. Ще намеря начин да ти изпратя съобщение.

— Ще чакам с нетърпение.

Почувствах се прекрасно, след като чух гласа му и познатите шумове от работата на нефтеното находище. Затворих телефона с огромно нежелание. Щом го направих, веднага ме обзе познатата ми вече паника. Разкъсвах се между вълнението да започна да разработвам новото нефтено находище и ужаса, че враговете ми продължават да ме преследват. Освен това астрариумът отмерваше оставащото време до датата на смъртта ми. Опитах се да се отърва от страховете си и да концентрирам цялото си внимание върху предстоящите ми задачи. Дали съдбата ми не бе започнала драстично да се променя в мига, в който завъртях дисковете, така че да показват рождената ми дата? Земетресението, станало в момента, когато Изабела откри астрариума, бе достигнало чак до пустинята. Структурите под повърхността на земята се бяха разместили. Беше се появило ново нефтено поле, което обещаваше огромно богатство. От друга страна пък, животът ми висеше на косъм. Съдбата ми беше тясно свързана с тази на Йоханес, но той щеше да направи живота ми изключително труден, ако бях решил сам да се заема с разработването на новото нефтено находище, защото това щеше да потвърди отдавнашната му параноя. Дали астрариумът по някакъв начин не бе откликнал на амбициите ми и не бе причинил смъртта на Йоханес, за да разчисти по този начин пътя пред мен? Отново имах чувството, че реалността около мен експлодира и аз се намирам в процес на свободно падане.

Отец Карлото се върна в стаята и прекъсна мислите ми. Рейчъл го последва.

— Разговарях с абата от манастира „Свети Паисий Велики“ — каза той. — Можеш да тръгнеш към Уади Ел-Натрун с група поклонници още този следобед. Стига само да си готов да продължиш да играеш ролята на монах — пошегува се той.

Поблагодарих му и се обърнах към Рейчъл. Странно колко близка я чувствах, въпреки дългия период, през който не се бяхме виждали и въпреки неочакваните ни сексуални забежки. Видях тревога в очите й.

— Само на няколко часа път с кола е — говорех по-бодро, отколкото се чувствах. — Няма да е толкова трудно да ми изпратиш съобщение, ако се наложи, нали така, отче?

— Разбира се.

— Пази се — каза тя. — Трябва да се върна в хотела. Имам сведения, че се подготвя тайна среща на високо равнище и че тя е свързана с последните нападения. Трябва да проследя какво става.

Видя изражението ми и се опита да ме успокои:

— Не се тревожи, мога да се грижа за себе си. Ще се свържа с теб след няколко дни.

После ме прегърна бързо и в този момент се почувствах в пълна безопасност.

38

Откритият военен камион се носеше с гръм и трясък по пътя през пустинята към Уади ел-Натрун. Бяхме общо десет души, сгушени в задната част на камиона. Едно семейство, тръгнало към манастира, за да кръсти пищящото бебе, което татко му грижовно бе гушнал, петима новоподстригани монаси, които изглеждаха ужасно тържествени и сериозни с едва наболите си бради, и аз самият. Споделяхме каросерията с една изпаднала в паника коза, четири кокошки със завързани крака и един петел, който пронизително кукуригаше всеки път, когато камионът попаднеше в дупка. Беше изтощително петчасово пътуване от Александрия. Разполагахме само с едно брезентово платнище, което да ни пази от следобедното слънце, и не спряхме нито веднъж, поне да пием вода.

Не разговарях с никого, страхувах се акцентът ми и сините ми очи да не ме издадат. Тъй като бях по-възрастен от останалите монаси, те се отнасяха към мен с уважение и приеха мълчанието ми като знак на религиозна отдаденост. Бях сложил астрариума в една торба от зебло, която бях оставил между краката си. Наблюдавах пейзажа покрай нас и за кой ли път анализирах поредицата от странни събития, случили се след завръщането ми в Александрия. Появата на Мосри по време на лекцията на Амилия, Хю Уолингтън и връзката му с Мосри и принц Маджид, после гласа на Хю, който чух в бръснарницата, тайнственото ново нефтено находище, земетресението, смъртта на Йоханес, дори картината на надигащите се води на Червено море. Всичко това се сливаше в съзнанието ми и образуваше колаж от образи и факти, които бяха част от една твърде сложна история. Кое от всичко това беше действителност и кое не? Надявах се, че отец Мина ще може да ми даде малко повече информация.

Думите на отец Карлото бяха твърде неясни, защото не искаше да предаде доверието на Изабела, разкривайки съдържанието на изповедта й. Аз бях сигурен, че той ясно схващаше какво става и можех само да се надявам, че отец Мина ще ми каже нещо, с което да ми помогне в разплитането на загадката. Във всеки случай седмицата, която щях да прекарам в манастира, щеше да ми даде достатъчно време, за да преценя каква да бъде следващата ми стъпка. Най-накрая люшкането на камиона ме приспа и така минаха последните няколко часа от пътуването ни. Стреснах се и се събудих, когато камионът спря.

Манастирът „Свети Паисий Велики“ се очертаваше на фона на звездното небе с кулите си, завършващи с кубета с коптски кръстове върху тях, с високите си стени и кулата, построени с цел да бранят манастира от нападенията на съседните берберски племена. Около кулата се въртяха птици, привлечени от насекомите, които танцуваха на светлината на прожекторите, все едно някаква невидима сила ги държеше там.

Камионът спря пред северната порта. Двама монаси отвориха портата и ние уморено слязохме от камиона. Един възрастен мъж облечен в малко по-пищно расо се приближи към мен и ми протегна ръка. На широкото му лице се разля усмивка. Това беше игуменът.

— Добре дошъл. Моля, последвай ме.

Заведе ме в една монашеска килия с извити стени от пясъчник и тесен висок прозорец. На пода беше постлан дюшек. Имаше още молитвено килимче и керосинова лампа, поставена до дюшека. В ъгъла имаше умивалник с кана вода и малък шкаф под него. Видя ми се твърде странно, че до лампата беше оставен голям метален пепелник, предполагам, само за удобство на гостите. На отсрещната стена имаше ниша с голям дървен кръст. Очите на изобразения върху него Христос гледаха нагоре.

Игуменът запали керосиновата лампа и тя засвети с бяла светлина, хвърляйки дълги сенки върху свода на тавана.

— Сутрешната молитва е в четири и половина, закуската е в седем и половина в трапезарията. Храним се съвсем просто с хляб, маслини, сирене и плодове. Ще се видим там — заяви той и остави лампата до дюшека.

— Много благодаря. Бих искал да говоря с отец Мина колкото е възможно по-скоро. Той тук ли е?

Игуменът се усмихна тайнствено, може би знаеше какви са намеренията ми.

— Ще се видиш с него на закуска.

Изпитах огромно облекчение, явно отец Карлото добре си бе свършил работата.

— А какво да направя, ако се наложи да изпратя от тук съобщение на някого? — попитах, като си спомних за Мустафа.

— Имаме вестоносци, които през цялото време пътуват в различни посоки. Бедуините също пренасят писмата ни.

— Трябва да се свържа с един човек в „Абу Рудиз“ на Синайския полуостров.

— Мисля, че утре от тук ще мине един керван. Предлагам ти да използваш времето и да се наспиш, за да можеш да възстановиш както физическите, така и духовните си сили. Отец Карлото ми каза, че ще останеш при нас една седмица, така ли е?

— Може би дори по-малко, ако успея да измисля как да стана невидим — опитах се да се пошегувам.

— Нека бъде седмица — отвърна абатът. — Ще ни е трудно да те задържим при нас по-дълго време. Времената са несигурни, господин Уорнок, дори тук, в пустинята, усещаме отзвука от действията на президента Садат, дано Бог да го пази.

След като абатът си тръгна, написах писмо на Мустафа, в което го молех да ме посети в манастира, колкото е възможно по-скоро. След това внимателно разопаковах астрариума. Чух слабия звук от движението на бронзовите зъбчати колела. Механизмът продължаваше да работи, а стрелката, показваща датата на смъртта ми, не бе помръднала. След тази нощ теоретично ми оставаха още шест дена живот.

Обхвана ме гняв. Бях толкова отчаян, че ударих с юмрук твърдия дюшек, после още веднъж и още веднъж. Металният пепелник, поставен до лампата, подскочи на пода, след това се изтъркаля и се залепи за астрариума. Спрях, бях удивен и ужасен. Извадих една безопасна игла от расото си и я оставих наблизо. Тя се придвижи към астрариума и се залепи за него. Протегнах към него ръка и усетих, че нещо дърпа венчалната ми халка, като че ли някакви невидими пръсти се опитваха да ми я отнемат. Отместих бързо ръката си. Определено бях склонен да си представя, че астрариумът се е превърнал в една твърде злобна личност. „Не ставай глупак — казах си аз, — просто магнитните свойства на механизма са се усилили.“

Опаковах астрариума и внимателно го сложих на пода в нишата. След това, без да си правя труда да се събличам, легнах на твърдия дюшек и вперих поглед в свода над себе си.

Започнах да обмислям научните възможности за измерване на промяната в магнитните сили на устройството. Дълго разсъждавах върху тази възможност, като се опитвах да съставя диаграма на елементите на механизма, които бях идентифицирал до този момент. Нищо смислено не излезе от това. Мислите ми се насочиха към последните думи на игумена и се зачудих какво ли е научила Рейчъл за тайната среща на високо ниво, за която ми спомена. За нова мирна инициатива ли ставаше въпрос? Древната общност, в която по стечение на обстоятелствата се намирах в момента, от векове насам е била част от този исторически конфликт. Понятието мир тук беше почти непознато. Бях страшно уморен, но в същото време не можех да заспя. Въртях се дълго, докато най-накрая потънах в неспокоен сън.

Когато се събудих на следващата сутрин, разбрах, че вече съм пропуснал закуската. Наплисках лицето си на умивалника и скрих астрариума в шкафа под него. Чувствах се в безопасност зад дебелите стени на манастира и безпокойството от предишната нощ беше започнало да ме напуска. След това бързо преминах през прохладните сводести коридори и излязох на двора, където ме заля ослепителната слънчева светлина. Намирах се точно пред църквата на манастира. Тя представляваше сграда с няколко кубета от светъл камък, имаше висок сводест вход, вдясно от който се виждаха четири по-малки свода, всеки с изрисуван прозорец от пода до тавана. Заобиколих черквата и се озовах в централния двор. По пътя минах покрай останките от една мелница, покрай един гълъбарник и кладенец. Срещу черквата се намираше градината, в която растяха няколко реда нарове, маслинови дръвчета и различни зеленчуци. Млади монаси работеха в нея. Попитах единия от тях къде мога да хапна нещо за закуска, той откъсна един нар и ми го подхвърли с усмивка. След това на силен диалект ми обясни, че мога да отида в трапезарията, където най-възрастните монаси закусват по-късно от останалите.

Отидох в трапезарията и седнах на една дълга ниска маса, осветена от слънчевите лъчи, които се процеждаха през отвора в най-горната част на купола. Една млада селянка с широко безизразно лице постави пред мен купа с ориз. От другата страна на масата беше седнал много възрастен монах и се хранеше съвсем бавно. Той се спря и се загледа в мен, тежката му калаена лъжица увисна във въздуха. Опитах се да се усмихна, питах се дали това не е отец Мина. Той издаде някакъв странен звук, нещо средно между възмущение и кашляне и продължи да се храни съвсем бавно. Бързо сложих една лъжица ориз в устата си, но той се оказа прекалено солен и го изплюх. Монахът избухна в смях. Обърнах се към селянката и я помолих на арабски да ми донесе малко мед, но тя продължи да подрежда чиниите, без да ми обърне никакво внимание.

Монахът бутна купичката си, която издрънча, и посочи с глава към жената.

— Няма уши, глуха е — каза и постави сбръчканите си ръце от двете страни на главата си. — Ти ли си англичанинът?

Говореше английски с много силен акцент.

— Аз съм.

Облегна се назад и започна внимателно да оглежда лицето ми. Черните му като маслини очи, потънали в дълбоки бръчки, ме наблюдаваха съвсем безучастно. Най-неочаквано се протегна през масата и прокара ръката си по лицето и брадата ми. Замръзнах от изненада.

— Всичко е наред, ти си добър човек.

— Наистина ли?

— Наистина.

Говореше с такава дълбока убеденост, че за моя най-голяма изненада изпитах към него огромна благодарност.

— Аз съм отец Мина — продължи той. — А ти, предполагам, си Оливър Уорнок. Отец Карлото ми каза, че искаш да говориш с мен. Ела, аз съм главният библиотекар на нашата библиотека. Тя е най-известната в ордена ни. Имаме много ценни книги. Трябва да ги видиш. А може би греша, може би си дошъл тук, за да положиш обет за мълчание?

При тези думи той се усмихна и разбрах, че се шегува.

— Не, няма да полагам обет за мълчание, а дори и да беше така, това нямаше да ми попречи да чета — отвърнах с усмивка.

— Наистина, когато чете, човек може да се прехвърли отвъд високите стени. А може би си дошъл тук, за да се скриеш?

Предпочетох да не отговоря на въпроса му и монахът ме потупа по ръката.

— Ти пази своите тайни, а аз ще пазя книгите си. Да вървим, приятелю.

Прекосихме двора. Отец Мина беше висок не повече от метър и половина, но толкова дебел, че според мен бе цяло чудо, че изобщо можеше да се движи. Спря се до големия кръгъл кладенец пред църквата „Свети Паисий“.

— Тук берберите измили сабите си, след като убили четирийсет и девет мъченици. След това ги хвърлили тук, затова и до днес се нарича Кладенецът на мъчениците.

Погледнах надолу. Кладенецът беше дълбок, водата едва блестеше на дъното му.

— Тук винаги имаме прясна вода. Това е Божие чудо. Но да вървим към библиотеката — рече отец Мина и ме дръпна за ръкава.

— Искам да изпратя едно писмо, което утре непременно да стигне до полуостров Синай — казах му аз. — Игуменът ми каза, че може би днес оттук ще премине керван на бедуини.

Отец Мина кимна и след това силно изсвири с уста. Незабавно откъм сенките към нас се завтече едно слабо, около десетгодишно момченце, усмихна се и белите му зъби блеснаха на слънцето.

— Дай ми писмото — нареди отец Мина.

Дадох му писмото до Мустафа. Той присви очи, за да прочете адреса, след това го подаде на момчето, като го изкомандва нещо на арабски. Момчето веднага изчезна. Монахът забеляза изумлението ми.

— Не се тревожи. До довечера писмото ще е при бедуините, а утре по залез ще е в Синай. А сега да се заемем с по-важните задачи.

— С астрариума ли? — попитах аз, без да се замисля.

— Търпение, приятелю. Първо нека ти покажа библиотеката.

Библиотеката се намираше в далечния югоизточен край на комплекса, близо до старата мелница, където някога монасите са мелели брашното си. Представляваше тясно помещение, построено през девети век, разположено по продължението на отбранителната стена на манастира. Беше широко около два метра и високо повече от десет. Библиотеката се осветяваше чрез отвори в центъра на всеки купол. Покрай стените й имаше подредени богато украсени писалища за четене и високи до тавана шкафове със стъклени врати, поставени там през осемнайсети век. В тях се съхраняваха безценните ръкописи.

Отец Мина ме разведе наоколо, като гордо описваше историческата и религиозната стойност на тези документи. Беше ми трудно да се концентрирам. С нетърпение очаквах да разбера какво знае за астрариума, но усетих, че в момента може би ме подлагаше на изпитание. И докато ми разказваше историята на събраните тук трудове, преценяваше искреността ми. Най-накрая стигнахме до малък орехов шкаф, скрит в един ъгъл. С драматичен жест монахът извади едно ключе от джоба на расото си и отключи шкафа. Взе от там подвързана с кожа тетрадка и я постави на масата. Пожълтелите страници бяха изписани с претенциозен, често променящ се почерк, който се носеше по страниците, все едно някой го преследваше. Текстът беше написан на доста архаичен френски.

— Това е едно от най-големите съкровища на библиотеката — каза възрастният човек. — Тетрадката на Сонини де Манонкур, френски естествоизпитател и пътешественик, участвал през 1799 година в експедицията на Наполеон.

Сърцето ми ускори ритъма си. Сонини де Манонкур, веднага разпознах името. В този момент се пренесох в Гоа и си спомних пламъка в очите на Изабела, когато ми разказваше за писмото на Манонкур, което Ахмос Хафре й показал. Аз самият бях виждал копие на това писмо в Британския музей и богато украсеният почерк, който бях видял в кабинета на Уелингтън, напълно съвпадаше с почерка, който виждах по страниците на тази тетрадка. Усмихнах се. Възможно ли беше отговорът на въпроса къде трябва да бъде положен астрариумът да ме е чакал тук през цялото време? Може би в тази тетрадка щях да открия как да спра предсказанието на устройството и да залича датата на смъртта си. Отец Мина ми подаде тетрадката, но ръцете ми трепереха толкова силно, че не можах да я поема. Той се намръщи неодобрително и я отдръпна от мен.

Набръчканият пръст на отец Мина се плъзна по страницата.

— Виждаш ли тук, долу, има някакви бележки и картинки. Те се отнасят до наоса, който Сонини е открил.

Той ми посочи няколко скици, направени с мастило, всяка от които показваше различна страна на наоса. Стените му бяха изписани със знаци, много по-късни от йероглифите, на непознат за мен език.

— Надписите върху наоса разказват как Клеопатра е получила подарък от един гадател. Този подарък е бил това, което ти наричаш астрариум.

Отец Мина замълча и изчака да види реакцията ми. Кимнах, подканяйки го да продължи.

— Точно така — казах аз.

— Астрариумът е бил подарен на Клеопатра от евнуха жрец Потин по случай сватбата й с по-малкия й брат Птолемей XIII. Наосът разказва историята на „небесната кутия“.

Кимнах отново, за да покажа, че тези факти са ми известни. Монахът внимателно отгърна една страница.

— Сонини де Манонкур описва този механизъм в писмо до Наполеон, в което обяснява, че „небесната кутия“ може да донесе не само щастие и богатство, но и смърт, нещо, което силно би заинтригувало императора. Писмото беше при нас, но един посетител го открадна през 1943 година.

— Ахмос Хафре — промълвих аз на един дъх.

Монахът рязко се извърна към мен, в погледа му се появи изненада, а след това подозрение.

— Ти познаваш ли Ахмос Хафре?

— Моята съпруга беше археолог. Тя ми е разказвала за него.

Опитвах се да говоря тихо и искрено. Отново започнах да се задушавам при мисълта, че астрариумът контролира живота ми, свързва отделните точки на картата и ме кара да се движа по траектория, която не можех да предвидя. Дали не ме бе подвел по някакъв начин, за да ме накара да дойда тук?

Възрастният монах ме придърпа към себе си, усетих острия му дъх върху бузата си.

— Писмото до Наполеон е било написано, но никога не е достигнало до него. Сонини де Манонкур е отседнал тук през 1778 година, имаме записки от онова време. В тях се говори за великия експеримент, за великото откритие, което той щял да направи. Сто шейсет и пет години по-късно, през 1943 година, точно преди края на войната, когато целият свят бе потънал в хаос, Ахмос Хафре дойде тук, за да прави проучвания за посещението на Сонини. Но ужасно се изплаши, след като го посетиха някакви странни хора. Открадна писмото и избяга. Може би ти знаеш защо? — попита отец Мина и впи немигащ поглед в мен.

Поклатих глава. Изведнъж започнах да се питам дали не бях попаднал в клопка, дали всичко не бе нагласено така, че да разкрия местонахождението на астрариума.

— След като той си замина, открих тетрадката, скрита в един алманах за билки. Цели пет години след отпътуването на Хафре превеждах съдържанието й. — Отец Мина продължи внимателно да разлиства страниците на тетрадката. — Бях сигурен, че тук мога да открия причините за предателството на Хафре. Бяхме добри приятели, така че за мен това беше двойно предателство. Наосът, за който пише Сонини, трябва да е свързан по някакъв начин с писмото до Наполеон. Но това тук е най-интересното… — Той посочи едно изречение на последната страница на тетрадката. — Тази дума тук означава „отровен бокал“. Потин, евнухът жрец, който подарил астрариума на Клеопатра, се е опитал да я убие и сам той да започне да царува, като използва дванайсетгодишния й брат Птолемей XIII като марионетка. Астрариумът може както да те дари с богатство, така и да ти отнеме живота. Отровен бокал — завърши той драматично, очевидно доволен от собственото си представяне.

Отново погледнах към тетрадката, струваше ми се, че датата на смъртта ми е изписана там някъде, между странните букви.

— Споменава ли се някъде как може да се унищожи астрариумът или поне къде трябва да бъде положен за вечни времена?

Монахът ме погледна, погледът му беше едновременно озадачен и любопитен.

— Няма нищо такова, приятелю. Споменава се само, че „небесната кутия“ е свещен предмет и принадлежи на боговете, по-точно на Изида. Но не се плаши, това е само легенда. Мит. Аз самият не вярвам в силата на подобни предмети.

И той внимателно положи ръка върху рамото ми. Опитах се да приема жеста му като окуражаващ.

— Не мога да повярвам, че пророкът Моисей го е използвал, за да раздели водите на Червено море. На пророка не му е била необходима магия. Господ е бил с него — завърши отец Мина простичко, след това се усмихна блажено.

Вечерта си легнах рано, след като преди това наблюдавах как слънцето залезе зад древната кула. Питах се дали и аз, също като стотиците монаси, които са си задавали този въпрос преди мен, не трябва да застана на пост на върха на кулата и да наблюдавам пустинята за нежелани гости.

Въздухът бе започнал да изстива и сухият пустинен вятър довяваше шумовете на съседното село. Чуваха се децата, които си играеха, внезапно изсвирване на клаксон, някакво далечно радио. Имах чувството, че тук, зад стените на тази крепост, времето е спряло и продължава да се движи само в мрачния съвременен свят.

Върнах се в килията си. Астрариумът беше опакован и скрит. Щях да изчакам до сутринта, за да разбера дали дисковете все още се движеха към датата на смъртта ми. Разгънах дюшека, строполих се върху него и заспах, без да сънувам.

39

През следващите два дни упорито се опитвах да прочета превода на отец Мина на тетрадката на Сонини. Търсех дори и най-малкия знак, който можеше да ми помогне да науча още нещо за астрариума. Това ми помагаше да не се поддавам на паниката, нарастваща с всеки изминал ден, който ме приближаваше към датата на смъртта ми. Реших, че ако не открия нещо, което да ми покаже как да спра астрариума, тогава нямаше да имам никакъв избор. Щеше да се наложи да се върна в Александрия и да задам въпроса директно на Хермес и Амилия, а може би дори и на Хю Уолингтън. Тази перспектива не ми допадаше особено много.

Тетрадката не съдържаше почти никаква нова информация, освен изводите, които Сонини беше направил за устройството на механизма, но забелязах бележка под черта, която привлече вниманието ми. Думите „Ame“ и „Ombre“, които на френски означават „душа“ и „сянка“, бяха изписани до петте елемента, които според древните египтяни изграждат човешката душа. Сонини беше поставил двете френски думи в квадрат, който на мен лично ми приличаше на затвор. Така душата и сянката като че ли пляскаха с криле и се мъчеха да излязат от клетката си. Най-вероятно Сонини просто си беше драскал нещо, но ми се стори странно да си представя френският естествоизпитател, наведен над тетрадката си и с перо в ръка да си драска, потънал в мисли. Този дребен детайл много ме разтревожи. Имаше нещо злокобно в квадрата и образът му не преставаше да ме преследва. Като изключим това, срещата ми с отец Мина не бе разкрила пред мен почти нищо ново.

Неочаквано мислите ми бяха прекъснати от един млад, плах монах, който дойде да ми съобщи, че гостът ми Мустафа Сахеер е пристигнал в манастира.

Отидох да посрещна Мустафа при портите и двамата занесохме в килията ми магнитометъра, който го бях помолил да вземе със себе си.

След като се озовахме сами в малката ми килия, Мустафа избърса потното си чело с края на джелабата си и ми се усмихна широко.

— Отдавна знаех, че си луд англичанин, но никога не съм предполагал, че си чак толкова луд. Наистина много приличаш на копт. Нямаше да мога да те позная.

— И ти много приличаш на фелах.

Досега бях виждал Мустафа облечен само в западни дрехи или в гащеризон. Въпреки етническата си принадлежност възпитаникът на Кеймбридж очевидно не се чувстваше комфортно в джелабата.

— Това поне е традиционното облекло на моя народ, докато ти… — За момент той се запъна и след това продължи: — Само ако знаеш какви неща трябваше да измислям, за да те извиня пред шефовете на компанията. Според тях ти си се побъркал от мъка. Добре че имаш такава безупречна репутация.

— Моля те, не ми задавай никакви въпроси — предупредих го аз. — Магнитометърът ми трябва само за един ден. Утре можеш да го вземеш обратно със себе си. Сигурен ли си, че никой не те проследи дотук?

— Да ме проследи? Не ставай смешен, кой би проследил човек, тръгнал през пустинята, за да присъства на погребението на леля си? Освен това аз съм съвсем незначителна фигура в цялата тази история. И такъв искам да си остана, за разлика от теб, който винаги искаш да бъдеш в центъра на събитията. Няма да задавам никакви въпроси, вече ти обещах. Така или иначе трябваше да те видя, защото имам чудесни новини.

При тези думи той затвори вратата на килията. Сега помещението се осветяваше само от слабата светлина, която се процеждаше през тясното прозорче.

— Данните от геофизичните изследвания са готови — продължи той.

— И?

— Потвърждават, че запасите са огромни, поне един милиард барела, почти цялото количество се намира в съседния участък.

Усетих, че оставам без дъх. Погледнах Мустафа, не можех да продумам. Сега можех да мисля единствено за астрариума. Струваше ми се, че в момента си играеше игрички с мен, разкриваше ми едно огромно богатство и в същото време, поне на теория, ми оставаха само пет дена живот. Богатство и смърт. Или може би ме насочваше нанякъде, като ме караше да се върна на нефтеното находище. Ако се оставех на астрариума да ме води, дали нямаше по този начин да получа всички отговори? В главата ми започна да се оформя една все още неясна идея.

Мустафа разбра погрешно мълчанието ми и сложи ръка на рамото ми.

— Разбирам противоречивите ти чувства, братко. Тази сутрин вестниците писаха за банкрута на „Гео Консалтънси“. Но ние с теб сме късметлии, щастието ни се усмихна два пъти.

Хвърлих изпитателен поглед към него. Възможно ли бе да знаеше нещо за астрариума?

— Какво искаш да кажеш? — не успях да прикрия параноята в гласа си.

Мустафа се засегна и се отдръпна.

— Моля те, Оливър, с теб сме партньори, нали така?

Протегнах ръка, за да го успокоя.

— Извинявай. Напоследък ми е трудно да се доверя на когото и да било. Разкажи ми за новото находище. Тази новина наистина ме интересува.

— Първо разговарях с някои приятели в министерството. Правителството ще ни даде разрешение да разработим терена срещу съвсем приемлив процент. Ние можем да изберем компанията, стига да успеем да осигурим финансирането. Второ, намерих инвеститор, частно лице, което не иска пряко да се намесва в работата, но е готово да финансира дейността ни.

— И е готов да осигури всички необходими средства?

Бях безкрайно изненадан. Никога не бях чувал частно лице да финансира такива проучвания. Беше немислимо един човек да притежава такава огромна сума.

— Дори без инфраструктурата на „Гео Консалтънси“ да стои зад нас? — не престанах да се удивявам аз.

— Знае каква репутация имаш, Оливър, и има много високо мнение за теб.

— Откъде знае за мен? Кой е той? В петролната индустрия ли е?

— Не, той е бизнесмен, египтянин, но по-голямата част от живота си е прекарал в чужбина. Очевидно този човек, господин Именанд, е изключително богат. Той е добре познат в някои бизнес среди в арабския свят. Но иска шейсет процента от лиценза.

Отидох до прозореца. Камбаните на църквата бяха започнали да бият, монасите прекосяваха двора и се отправяха към нея с тихи, отмерени стъпки. Бяха съсредоточени, но едновременно с това напълно спокойни. Що за човек би вложил милиони долари в първоначални проучвания, при това собствени пари? Никога не бях чувал за подобно нещо. Единственото обяснение, което ми идваше наум, беше, че този човек има пълно доверие в репутацията ми на ясновидец.

Обърнах се отново към Мустафа:

— Подозрителен съм към хора, чиито мотиви не разбирам.

Той се засмя.

— Господин Именанд е ексцентричен човек, който би искал да спомогне за развитието на страната си. Но освен това е и ловък бизнесмен. Предполагам, че би искал да работи с теб и за в бъдеще. Той е тайнствена личност, но има отлична репутация. Имаме късмет, че е готов да ни подкрепи. Имай ми доверие, това е отлична сделка.

Мустафа разгъна няколко проучвателни карти и ги разстла върху дюшека.

— Проведохме тестовете, които искаше на отбелязаните от теб места. Интуицията ти се оказа съвсем правилна, с изключение на едно нещо…

— Какво?

— Можеш да видиш голямата структура, която с теб вече идентифицирахме, но открихме аномалии и на тези две места, което говори за…

— Наличието на още един резервоар под този — довърших изречението вместо него.

— Точно така. Още веднъж, приятелю, доказа, че си като цар Мидас. Всичко, до което се докоснеш, се превръща в злато.

Огледах внимателно новите карти, двете напречни сечения, дадени в резултат на сеизмичните данни, и сателитната снимка. Промяната в геоложката структура беше очевидна. Съвсем ясно се виждаше седловината, в която между скалистите пластове се криеха нефтът и газът. Беше изключително странно, че това нефтено находище не е било открито до този момент. Но още по-странното беше, че в него имаше два резервоара. Беше риск, но интуицията ми подсказваше, че трябва да го поема. Вече бях почти напълно убеден, че съществува връзка между нефтеното находище и астрариума. Може би щях да разбера нещо повече за устройството, ако го занесях на самото находище. Може би то дори щеше да спре да работи. Взех решение.

— Искам да се срещна с този човек, преди да реша дали мога да му се доверя — заявих на Мустафа. — Срещата трябва да стане през следващите три дни в някоя сигурна къща, а аз ще трябва да пътувам под прикритие.

Тъмното лице на Мустафа просветна от вълнение.

— На срещата ще присъстват само най-необходимите хора. Господин Уалиф от Египетската правителствена петролна агенция (ЕППА), ние с теб и господин Именанд. Уалиф е самата дискретност, а ЕППА не може да не бъде представена, нали в крайна сметка ще извършваме проучвания върху тяхна земя.

— Съгласен съм. Но не съобщавай на Уалиф къде се намирам в момента. Изобщо не казвай нищо конкретно и в последния момент избери къщата, в която ще се срещнем.

— Разбирам.

Очевидно нищо не разбираше, но не му и трябваше.

— Междувременно искам дискретно да разбереш кои сондажни кули са свободни и да потърсиш добри сондьори. Искам всичко да е готово и да започнем проучванията веднага, щом успеем да се споразумеем с Именанд. Наемането на работниците оставям на теб.

— Няма проблем.

— Чудесно. Утре тръгваме към находището.

— Утре?

— Нямам никакво време, Мустафа — отвърнах мрачно.

Показах на Мустафа килиите за посетители на манастира, обясних му къде да отиде да вечеря и съобщих на игумена, че си тръгвам още утре заедно с госта ми. Вече се стъмваше, когато се прибрах в килията си. Бях доволен, че можех да си отдъхна на спокойствие. Затворих вратата, разопаковах астрариума и го поставих на пода.

Имах чувството, че стои там и ме наблюдава злобно. Отново ужасно ми се прииска да го унищожа, да го запратя по дяволите. Но как щеше да ми помогне това? Доколкото знаех, датата на смъртта ми щеше да остане непроменена дори и след унищожаването на механизма.

Включих магнитометъра. Беше ми много любопитно каква е силата на магнитното поле на астрариума. Поставих ръка на лоста и в този момент се поколебах. Ученият в мен отчаяно искаше да получи някакво емпирично обяснение. Може би механизмът работеше на квантово ниво и предизвикваше нелокални ефекти? Едновременно с това ме тревожеше вероятността да докажа, че устройството има необичайни физически свойства, особено като се има предвид, че нямах представа какви материали са били използвани при създаването му. Дори и да успеех да докажа, че механизмът имаше влияние върху околната среда, как щеше да ми помогне това да спра действието му?

Насочих магнитометъра към астрариума. Детекторът издаде пронизителен звук и стрелката силно се отклони. Никога не бях отчитал такива високи резултати. Не знам какви сплави са били използвани в конструкцията на този механизъм, но със сигурност никога не бях виждал подобно нещо. Нещо повече, магнитното поле се беше усилило значително, откакто пристигнах от Лондон, дори от момента, в който дойдох в манастира. Каква би могла да е причината за това? Дали имаше нещо в скалите наоколо? Каквато и да беше причината, мощта на механизма нарастваше и сега повече от всякога той ми приличаше на живо същество. Този факт не ми подейства никак успокоително.

Разопаковах уаза, усетих студения метал в потната си длан. За миг се поколебах, след това взех решение. Ще опитам отново. Вкарах ключа в механизма и се опитах да завъртя дисковете, така че да променя датата. Стрелката не се преместваше. Усетих, че ако напъна още малко, ключът ще се счупи. Отказах се, отново обхванат от необясним страх. Стрелката показваше, че ми оставаше да живея малко повече от три дни. Седнах, почти се задуших от обзелата ме паника. Не знаех какво да правя. Единственото, което исках в този момент, бе да се отърва от това нещо и да се върна към останките от предишния си живот.

Някой леко почука на вратата. Не му обърнах внимание. Един млад монах извика отвън:

— Господин Уорнок, имате още един посетител. Този път е жена. Не можем да я пуснем в спалните помещения. Трябва да излезете на двора.

Рейчъл бе седнала на ръба на кладенеца на мъчениците, облечена в проста бяла рокля. Приличаше на младо момиче, въпреки безпокойството, което излъчваше. Отведох я в един по-малък вътрешен двор. Изненадах се колко щастлив съм, че я виждам.

— Господин Уорнок, не е разрешено на жени да преспиват в манастира — провикна се монахът, който ми бе съобщил за пристигането на Рейчъл.

Тя стисна ръката ми.

— Всичко е наред, уредих да остана в селото.

— Искам да поговорим само половин час насаме — обърнах се аз към монаха и той си тръгна.

— Ибрахим ме откри в хотел „Сесил“ — каза Рейчъл и ми подаде едно писмо. — Има лоши новини. Някакви мъже все още те търсят. Отново са нахлули във вилата въпреки допълнителната охрана. Дори са разкопали градината.

Хвърлих бърз поглед на писмото, опитвах се да открия в него нещо окуражително.

— Според него не са били египтяни — отбелязах аз, без да вдигам поглед от листа. — Нарича ги главорези, професионални военни.

Вдигнах очи към Рейчъл. Изражението й потвърди най-лошите ми опасения. Отново се върнах към писмото.

— Помощникът на Хермес Хемиедес е ходил да ме търси. Хермес е бил арестуван и е искал да използвам влиянието си, за да го пуснат на свобода. Явно Хермес има двойно гражданство, молил е да отида в британското консулство от негово име.

— От това, което си ми разправял за Хермес ми се струва, че в момента се опитва да те манипулира. Играе си със страховете ти — обади се Рейчъл.

— Защо му е да го прави? Той е в затвора, не аз.

— Може би се опитва да се добере до астрариума.

Вдигнах поглед към луната. Полумесецът тъкмо се появяваше над стените на манастира.

— Датата на смъртта ми остава непроменена, Рейчъл. Остават ми още три дена, като броим от утре сутрин. И най-ужасното е, че започнах да вярвам в това.

— Оливър! Придържай се само към рационалното, към действителните факти.

— Към действителните факти ли? Фактът е, че това… нещо открадна живота ми.

— Няма да умреш. Поне не след три дни.

Чух какво ми казваше, но никак не бях убеден в това. Изведнъж отново се сетих за нефтеното находище. Имах чувството, че астрариумът ме води натам, но може би имаше нещо още по-значимо. Нефтеното находище се бе появило в резултат на същото земетресение, което бе разместило пясъците в пустинята. Може би от мен се очакваше да затворя последната брънка във веригата, да занеса астрариума в Абу Рудиз и да го заровя в дълбините на времето, откъдето се бе появил. Мисълта да го закопая в пясъците изведнъж ми се стори ужасно логична, дори привлекателна. Какво щеше да стане, ако оставех астрариума там?

— Слушай, дойдох тук поради съвсем друга причина. Източникът ми се оказа съвсем достоверен. Тръгнала съм към тайната среща на високо ниво, за която ти говорех. — Думите на Рейчъл сякаш увиснаха в неподвижния въздух. — Това е голям пробив. Събитието на века е, трябва непременно да присъствам.

— За какво става въпрос?

Рейчъл се огледа наоколо и заговори почти шепнешком:

— Помолиха ме да присъствам на тайна среща между Садат и Бегин и да я отразя за поколенията. — Тя отново се огледа наоколо. — Ще се състои в Порт Тауфик след няколко дни. Реших да се отбия при теб по пътя си за натам. Има слухове, че Садат лично ще посети Кнесета, ако първата среща мине добре. — Говореше много развълнувано, въпреки че шепнеше. — Това означава мир, Оливър. Мир. Може би Египет най-после е поел по този път.

Отново имах чувството, че всички скорошни събития са свързани помежду си и се срещат в една точка. Стана ми ясно защо Маджид правеше такива отчаяни опити да се сдобие с астрариума и да съсредоточи вниманието си върху слабите страни на Египет. Един силен Египет би означавал край на опитите му да дойде на власт. Посещението на Садат в израелския парламент, събитие без прецеденти в историята, би означавало край на политическите му амбиции.

— Сериозно ли говориш — Садат в Кнесета? Осъзнаваш ли, че това е абсолютно революционна идея? Нито Сирия, нито Саудитска Арабия биха приели спокойно такова посещение.

— Казвам ти, че това ще се случи и аз лично ще присъствам на събитието. От петнайсет години чакам такава възможност. Петнайсет години, Оливър.

— Работила си здраво за това. Заслужаваш го.

— Наистина е така.

Рейчъл ми се усмихна, лицето й беше озарено от емоция, която ми беше непозната и въпреки това не ми беше чужда. Ентусиазмът и смелостта й бяха заразителни и аз се радвах, че в този момент е до мен. Беше егоистично от моя страна, но осъзнах, че имах нужда от нея, ако искам да осъществя плана си.

— С какво ще пътуваш до Порт Тауфик? Утре заминавам с Мустафа за „Абу Рудиз“, за да огледам едно многообещаващо нефтено находище. От там не е далече до Порт Тауфик. Искаш ли да пътуваш с нас? — предложих й аз.

— Безопасно ли е?

— Мустафа е експерт по шофирането по черни пътища и преодоляването на военни патрули. Докато стигнем до лагера, вече ще се е стъмнило, а и никой не ме очаква.

— Добре, съгласна съм.

Прегърнах я и изведнъж задачата ми не ми се стори толкова ужасна. Някъде от сенките се чу прокашляне и се появи момчето, което бе взело писмото ми до Мустафа. Двамата с Рейчъл се отделихме един от друг с усмивка.

— Ще тръгнем рано, към пет часа — предупредих я аз.

— Ще ви чакам.

Останах загледан в Рейчъл и момчето, които се отправиха към селото зад манастирските стени.

40

Вляво от нас се простираше Средиземно море — гладко, светлосиньо и безкрайно, място, където много би ми се искало да можех да избягам. Надясно от нас беше пустинята. Крайбрежният път, по който се движехме, бе разделителната линия. Между черния път и плажната ивица се намираха вилите, в които богаташите отсядаха, но по това време на годината бяха празни. Белият пясък и шубраците се простираха до самото море. Красотата на този древен пуст свят бе наистина поразителна.

Мустафа, който караше джипа на компанията, се опитваше да избегне множеството дупки и камъни по пътя. Аз подскачах на седалката до него, все още бях с расото на коптски монах и слънчеви очила. Рейчъл се бе настанила на задната седалка, а оборудването беше до нея. Бяхме странна група, но не исках да поемам риска някой да ме разпознае. Мустафа бе проявил изключителна дипломатичност и не ми бе задал никакви въпроси, но усещах, че стресът започва да оказва влияние и върху него. Бяхме тръгнали по заобиколни пътища към Исмаилия, след това прекосихме Суецкия канал и се насочихме към Порт Тауфик, но напрежението в района беше голямо и Мустафа през цялото време се безпокоеше да не ни спре военен патрул. Носеха се слухове за сблъсъци с израелската армия, а по другите граници е било забелязано придвижване на армиите на Либия и Судан. Въпреки това бях убеден, че нищо лошо няма да ни се случи. По време на пътуването ни до този момент бяхме видели само няколко селяни, два танкера и един туристически автобус.

Астрариумът беше скрит в раницата ми под задната седалка. Оставаха по-малко от три дни до датата на смъртта ми и аз все повече осъзнавах, че отиването до нефтеното находище е изключително рисковано. Ако не успеех да науча още нещо за астрариума, то щях да пропилея напразно един безценен ден.

Пътят зави покрай пясъчна дюна и ние се озовахме право пред военен патрул. Един от войниците изтича напред и ни направи знак да спрем. Когато наближихме, видяхме военен танк, полускрит зад няколко палмови дървета.

— А сега какво ще правим, приятелю? — попита мрачно Мустафа, докато паркираше в сянката.

— Ти си шофьорът, караш ме при едно коптско семейство, чийто син е на смъртно легло — импровизирах аз. — Рейчъл е американска мисионерка и работи за църквата. Ясно ли е, Рейчъл?

Тя кимна нервно, а аз се обърнах към Мустафа:

— Ще успееш ли да се справиш?

Забелязах, че е стиснал здраво волана.

— Това е за последен път, разбра ли ме, Оливър? — Гласът му звучеше напрегнато. — Вече ми омръзна да играя игрички. До този момент не ти задавах никакви въпроси, но дори моето търпение си има граници.

Войникът беше вече съвсем близо до нас. Докоснах ръката на Мустафа окуражително.

— Благодаря ти, приятелю.

Той ми хвърли един поглед, слезе от джипа и започна усмихнато да разговаря с войника. После постави ръка върху рамото му, за да го отдалечи от колата и така да предотврати евентуалното й обискиране. Строгото изражение на младия войник показваше, че много-много не вярва на историята, която Мустафа му разправяше. За мой ужас той извика другите двама военни, които се бяха подпрели на танка и ни наблюдаваха. Те изгасиха цигарите си и бавно стъпка се приближиха към нас.

Единият от тях, офицерът, обиколи около джипа и огледа Рейчъл и мен през прозореца. И двамата стояхме, вперили погледи право пред себе си.

Спря пред моята врата и усетих как сърцето ми блъска в гърлото. Опитах се да изглеждам съвсем спокоен. Изведнъж той отвори вратата.

— Излизай! — нареди ми на арабски.

С облекчение установих, че ме бе взел за местен човек.

— От кой манастир си? — попита той.

— От манастира „Свети Паисий Велики“, Деир Ал Анба — отвърнах аз, молейки се да не долови английския ми акцент.

Приближи се до мен и се загледа в лицето ми. Забелязах, че на врата му проблясваше тънко златно синджирче. Дали на него не висеше кръст?

— Работя с отец Мина в библиотеката — продължих да обяснявам, надявах се предположението ми да се окаже вярно.

Офицерът се усмихна едва забележимо, след това се наведе напред така, че останалите да не могат да го чуят:

— Отец Мина ме е кръстил.

След това се обърна към останалите и им нареди:

— Пуснете ги да вървят!

Двамата войници и Мустафа се обърнаха и го изгледаха изненадано.

— Но, сър… — обади се по-младият войник.

— Казвам ви, не представляват интерес за нас. Пуснете джипа да мине!

Иззад танка се появи четвърти военен, но преди да започнат да спорят помежду си, двамата с Мустафа скочихме в джипа и потеглихме. Следващите няколко километра пътувахме в пълно мълчание. Чух как Рейчъл облекчено въздъхна.

Когато бяхме изминали вече доста път и танкът не се виждаше, Мустафа спря колата и се обърна към мен. Изражението му беше съвсем сериозно.

— Това нещо трябва да престане, Оливър. Съжалявам, че имаш неприятности, но ако имаш сериозно намерение да се захванем с новото нефтено находище, трябва да съм сигурен, че всичко ще бъде наред. Разбра ли ме?

— Само още няколко дена, Мустафа, и после ти обещавам, че всичко ще си бъде нормално.

— Нормално ли? Какво значи нормално? Току-що за малко да ни арестуват!

Той натисна газта и ние се понесохме като луди по черния път през пустинята.

— Нали човекът ни пусна. Успокой се, Мустафа, караш като луд. Ще ни избиеш! — викнах аз и сложих ръка на волана.

Той намали малко и после се обърна към мен. Никога не го бях виждал толкова мрачен.

— Нищо не разбираш! Четвъртият мъж не беше военен.

— Но нали беше облечен в униформа.

— Точно в това е въпросът, униформата му не беше истинска. Познавам войниците, които служат тук, Оливър. Аз самият съм служил войник. Четвъртият, най-младият, мога да се закълна, че не служи в армията.

— А къде тогава?

— Може би в тайната полиция, може да работи за правителството или някъде още по-нависоко. Не знам, но всичко това не ми харесва.

— Това ли е? — попита Рейчъл и се надвеси през прозореца на джипа.

Хълмът се издигаше вляво от пътя. Районът вече бе ограден и се виждаха дупките, в които екипът на Мустафа бе поставил взрив, за да получи сеизмичните данни.

— Ако можеш да чуеш земята, ще разбереш, че тя пее! — извика Мустафа и подкара джипа по каменистия хълм. — Разкажи й, Оливър! Кажи й, че в момента се движим върху чудо на природата. И тази земя ще направи и двама ни ужасно богати!

Спря до един голям камък и аз изскочих от джипа. Рейчъл ме последва, а Мустафа започна да разтоварва оборудването. Отворих багажника и извадих от там лопата и кирка. Обърнах се към Рейчъл. Стори ми се, че нещо я притеснява.

— Какво има? — попитах, докато отпъждах мухите от лицето си. — Не одобряваш ли всичко това?

— Мисля си, че природните богатства трябва да си останат недокоснати — отвърна тя. — Такива, каквито са си в природата.

— Рейчъл, от тях няма да се възползваме само ние с Мустафа и нашият инвеститор. Парите ще отидат в държавата, а от там при обикновените хора. Освен това ще има работа за местните хора.

Тя се огледа.

— Местните хора са бедуини — овчари и търговци — отбеляза тя с известна ирония в гласа. — Смяташ ли, че биха дошли да работят на нефтеното находище?

Не й обърнах внимание, измъкнах раницата изпод седалката, взех лопатата и кирката под мишница и се отправих към далечния край на хребета.

— Къде отиваш? — извика тя след мен.

— Нямам време за колебание, Рейчъл!

Рейчъл тръгна подире ми и започна да се изкачва по хълма, докато Мустафа, който се правеше, че не е чул пререканията ни, подготвяше оборудването за работа. Продължи да работи усърдно, докато прехвърлих билото на хълма и го изгубих от поглед.

Рейчъл ме настигна.

— Не прави необмислени неща, само защото си уплашен, Оливър. Не трябва ли да се опиташ да научиш повече за астрариума, преди да го унищожиш?

— Не мога да рискувам повече, Рейчъл. В противен случай той ще ме унищожи.

В далечината съзрях същия овчар, когото бях виждал и преди. Познах го по характерния десен на кърпата му за глава. Той седеше и наблюдаваше стадото мършави овце, които пасяха туфите дълга трева. Махнах му с ръка, но този път той не ме поздрави.

Оставих раницата върху заравнено пространство зад един голям камък и забих кирката в скалистата земя.

— Какво правиш? — попита ме Рейчъл.

— Копая.

— Защо?

Посочих й астрариума в раницата.

— Не можеш да го закопаеш в земята, Оливър. Това е безценна антика.

— Нека някой друг открие това проклето нещо след сто години и то да опропасти неговия живот.

Думите ми вбесиха Рейчъл и тя се отправи към джипа. Загледах се в каменистата земя, бях безкрайно ядосан на ината на Рейчъл, на самия себе си и на скалистата почва. Един малък скорпион отвърна на погледа ми. Стоеше срещу мен с вдигнато жило, готов за атака. Бяхме като Давид срещу Голиат. Сърце не ми даде да го убия. След секунда той се придвижи настрана и се скри под една скала. Отново забих кирката в земята, ръката ми потрепери от удара.

След час привърших със зариването на астрариума, бях го закопал поне на два метра дълбочина. Обзе ме огромно облекчение, чувствах се свободен, уверен в собствените си сили. Никога през последните седмици не се бях чувствал така добре. Отидох при Мустафа и му помогнах с проучванията, които правеше. Рейчъл направи няколко снимки на пейзажа. Слънцето като огромно червено всевиждащо око висеше над хоризонта.

— Какво ще кажеш? — престраших се да попитам Рейчъл.

— Имам чувството, че тук времето е спряло, не е ли така? Усещам се съвсем близо до природата — отвърна тя, отбягвайки темата на предишния ни спор.

— Времето в пустинята не е спряло. Тя се променя непрекъснато, само че тези промени са трудно забележими.

— Но тук няма следи от човешка дейност, все едно сме в зората на човечеството. Дори можеш да си помислиш, че времето не се движи по права линия.

— Може и така да е — отвърнах аз и за момент дори си повярвах.

— Оливър, наистина ли вярваш, че като погреба астрариума, унищожи и въздействието му?

— Имам усещането, че той самият е отговорен за появата на това нефтено поле. Нали си спомняш, „небесната кутия“, която може да придвижва земята, морето и небето. Може изобщо да не съм прав, но си помислих, че е възможно тук, в пустинята, да е истинското му място. Тук той ще намери покой и силата му ще изчезне. Но вече не съм така сигурен. Вече ми се губи логиката на това мое решение. Дано съм прав, иначе ще се наложи да ми напишеш некролога.

Над долината се понесе лек вятър, предвестник на настъпващата нощ.

— Да се връщаме, преди да се е стъмнило — извика Мустафа.

Стоеше до джипа и беше започнал да събира оборудването. Изтръсках пясъка от ръцете си и изтичах да му помогна.

Беше вече тъмно, когато пазачите отвориха големите метални порти и ни пуснаха да влезем в лагера „Абу Рудиз“. В далечината се виждаха пламъците от сондажните помпи, приличащи на жълти петна на фона на блестящо черно огледало. Почувствах се по-добре, бях на собствен терен и контролирах нещата. Паркирах джипа пред моето бунгало и изскочих навън. Около мен беше познатият ми лагер. От радиото в съседното бунгало се носеше дискомузика, въздухът бе изпълнен със специфичната миризма на горящ нефт. Тежък мирис се носеше от резервоарите, в които се утаяваше калта. Това бяха типичните миризми на всяко нефтено находище. Рейчъл пое въздух и направи гримаса. Засмях се, като видях реакцията й.

— Условията тук са твърде спартански, но сигурно си свикнала с това. Другото неудобство е, че ще трябва да спиш в едно бунгало с мен.

Зад нас Мустафа силно се изсмя.

— Колко дни още ти дава астрариумът? — попита Рейчъл.

— Още два, ако броим от утре сутрин. Но всичко свърши, не си ли спомняш? Астрариумът е погребан — усмихнах се аз, но в гласа ми имаше известна тревога.

Рейчъл лежеше в леглото, а аз се бях опънал на малката кушетка до стената.

— Веднъж се влюбих в един мъж, а три дни по-късно бе убит от пехотна мина.

— Рейчъл, никак не ми помагаш с тези приказки.

Отворих една бира и хвърлих капачката и отварачката на пода, след това с изненада забелязах, че те се плъзнаха по пода, преминаха през цялата стая и се залепиха за стола в ъгъла. В същия момент токът угасна и ние потънахме в пълен мрак. Вратата се отвори и се видя само пустинната местност и блестящите на хоризонта жълти пламъци на сондажните кули. Рейчъл изпищя. Скочих от кушетката и изтичах към вратата, помислих си, че отново става земетресение. Рейчъл, само по бикини и фланелка, трепереше до мен.

— Какво беше това? — попита тя.

— Мисля, че още един земен трус. Разместване на тектоничните плочи… Господи, не съм сигурен.

Един метален пепелник започна да се плъзга по пода отначало бавно, а после, когато доближи до стола, все по-бързо.

— Какво значи това „не съм сигурен“? Ти си геофизикът. Трябва да знаеш.

Рейчъл дръпна покривката на леглото и се зави, беше ужасена.

Намерих едно фенерче, включих го и го оставих на страничната маса, след това се опитах да затворя вратата. Не можех да я помръдна.

— Заклещила се е някак си.

— Просто я затвори.

Но металната дръжка на вратата сякаш бе обладана от невидима сила, докато аз се мъчех да затворя вратата, тя ме дърпаше в обратна посока.

Хвърлих поглед в мрачната стая и забелязах, че фенерчето е осветило стола, върху който имаше нещо, което преди малко не беше там. За момент сянката над него ми заприлича на профила на жена — Банафрит. Настръхнах, обзе ме неконтролируем страх. Събрах цялата си смелост и се вгледах по-внимателно.

За моя най-голяма изненада видях, че върху стола е прашната ми раница. Взех я и изтръсках от нея червеникавия пясък. Беше тежка, а отвътре се чуваше шумът на въртящите се магнити.

Бавно извадих от нея астрариума, който блестеше в тъмнината и го поставих върху масата. Металните предмети в стаята започнаха да се придвижват.

— Какво става тук? — попита Рейчъл с ужас в очите. — Нали го беше погребал?

Дългите сенки на движещите се метални предмети пълзяха като призраци по стените на стаята. Бях ужасен, изгубих всякаква ориентация.

— Астрариумът има физически свойства, които не мога да разбера. Магнетизмът е едно от тях. Освен това магнитното му поле се усилва непрекъснато.

Опитвах се да говоря разумно, за да успокоя и Рейчъл, и себе си.

— Но как се озова тук, в бунгалото?

— Нямам представа.

Отпуснах се тежко върху стола, без да откъсвам поглед от механизма. Прехвърлях си наум всички подробности от изминалия следобед. Дупката, която бях изкопал, беше достатъчно дълбока. Никой не бе присъствал на това заравяне, поне доколкото можех да си спомня. Мустафа през цялото време беше от другата страна на хребета. Възможно ли беше овчарят да е видял закопаването на астрариума, след това да го е изровил и донесъл в лагера? Но защо би направил това?

Отчаяно се мъчех да намеря някакво рационално обяснение, дори не смеех да обмисля ужасяващата възможност астрариумът сам да е излязъл от земята и да ме е открил.

— Е, добре, вече наистина вярвам в него.

Гласът на Рейчъл прекъсна мислите ми. Погледнах към нея и съзрях в очите й истински ужас. Оставих астрариума на масата и се опитах да измисля нещо окуражаващо. Нещо реално, което да разсее страховете ни.

Не успях да измисля нищо.

Вратата се затвори с трясък и фенерчето примигна. След това загасна, батерията се бе изтощила. Рейчъл проплака. Намерих с опипване чекмеджето на нощното шкафче, извадих от него кибрит и свещ и я запалих.

— Изабела знаеше кога ще умре — заговорих аз. — Това е истинската причина, поради която така отчаяно се опитваше да открие астрариума. Надяваше се, че той ще промени датата на смъртта й. Човек може да си помисли, че е станало в резултат на самовнушение, но тя се удави точно на датата, която й бе предрекъл Ахмос Хафре. Може би щеше да успее да я избегне, ако бе открила астрариума навреме. Може би аз можех да я спася, но не знаех как.

Не можех да погледна Рейчъл в очите. Една голяма нощна пеперуда се блъсна в прозореца. И двамата се стреснахме, после се разсмяхме нервно.

41

Лежах, загледан в тавана на стаята. Рейчъл спеше свита в леглото и лекичко похъркваше. Завиждах й за лекотата, с която бе успяла да заспи. Предполагам, че беше напълно изтощена. Мислите в главата ми се гонеха като луди. Опитвах се да реша какво да предприема, след като астрариумът се е върнал при мен. Очевидно не можех да го унищожа, а освен това носех отговорността да не попадне в ръцете на врага. Отново изпитах огромна нужда от мъдростта и напътствията на Изабела. Не можех да си намеря място и станах от леглото.

Писъкът на птица прекъсна мислите ми. Чух го отново — ке-ке-ке… това беше жалният вик на ястреба врабчар. Облякох се съвсем тихо, за да не събудя Рейчъл, и излязох в нощта.

Около лампите се въртяха облаци насекоми и нощни пеперуди. На изток хоризонтът бе започнал да просветлява. Викът на ястреба врабчар прозвуча някъде високо над главата ми. Вдигнах поглед към небето, но не видях нищо. Седнах на дървеното стъпало пред бунгалото и се загледах в звездите. Те бяха толкова ясни, че си представих как блестящият космос се крие зад завесата на нощта.

— Изабела… Изабела…

Това беше призив на един самотен човек. Как се разговаря с духове? Изкашлях се.

— Покажи ми как да спра механизма… как да се спася…

Думите ми прозвучаха почти като молитва.

В този момент усетих, че някой ме наблюдава, като че ли нечий поглед се бе забил в тила ми. Извърнах се съвсем бавно към светлината, която близката лампа хвърляше около себе си. Две жълти очи се бяха вперили в мен. Замръзнах на мястото си. Сигурно беше чакал или хиена. Тялото на животното се криеше в сянката. Погледите ни се срещнаха за част от секундата, но гонен от страха си, имах чувството, че това продължи безкрайно дълго.

Звярът се раздвижи и приклекна на задните си лапи, сякаш се готвеше да скочи върху мен. В уплахата си грабнах няколко камъка и ги хвърлих срещу него. Животното се обърна и със скок изчезна в просветляващата нощ. Успях да зърна светлокафявата му козина и дългите крака, след това съвсем ясно видях раздвоената опашка, която помете пясъка след себе си.

На следващата сутрин Рейчъл с неохота се приготви за тръгване.

— Не искам да те оставям с това — каза тя и безпомощно посочи към астрариума, — но се налага.

Мустафа беше уредил да пътува заедно с един инженер до Порт Тауфик, където щеше да се присъедини към кортежа на президента Садат, за да присъства на историческото събитие. Тя ме прегърна набързо и аз едва успях да устоя на желанието си да я задържа и да я помоля да остане при мен, за да ми помогне. В този момент имах чувството, че тя е последната ми надежда, единствената ми връзка с реалността. Чувствах се безкрайно самотен, докато я наблюдавах как се качва в колата и потегля.

Малко по-късно отидох с колата на мястото, където бях заровил астрариума. Вече бе обяд, когато стигнах до дюната. Слънцето препичаше, горещината ме блъскаше в очите и пресушаваше устата и ноздрите ми. Започнах да се изкачвам по хребета, опитах се да разсея страха си, че ще открия нещо необичайно, представяйки си земната структура, по която се движех. Мисълта за черното злато под краката ми подейства успокоително. Въпреки това не се чувствах особено добре и когато достигнах до зейналата дупка, в която предишния ден бях заровил раницата с астрариума, цялото ми тяло пулсираше в такт със сърцето.

Около дупката имаше разхвърляни камъчета, като че ли този или това, което бе изкопало астрариума, отчаяно е бързало за някъде. Коленичих. По ръба на празния гроб се виждаха следите от птичи крака, без съмнение следи от ястреб врабчар. Вдигнах поглед към небето. Приличаше на огромна синя бездна.

Когато се върнах в лагера, бунгалото беше празно и според астрариума ми оставаха само два дена живот.

По-късно през деня отново се преоблякох като коптски монах и двамата с Мустафа заминахме за квартирата, която бе наел в Александрия. Знаех, че се връщам право в леговището на лъва и че има голяма вероятност Мосри да ме причака. Но като се имаше предвид развитието на политическите събития и вероятността да ми остават само двайсет и четири часа живот, трябваше да предприема нещо, за да предизвикам открит сблъсък, а това нямаше как да се случи, ако продължавах да се крия в пустинята.

Пътуването ни отне около дванайсет часа и ние пристигнахме в Александрия на зазоряване. Срещата ни с господин Именанд беше насрочена за същата сутрин. Ако се съдеше по кукуригането на петлите и рева на магаретата, които чувах докато наближавахме квартирата, тя сигурно се намираше някъде близо до пазара за животни.

Апартаментът в неокласически стил бе видял и по-добри времена. Беше обзаведен кичозно, в стил имитация на Луи XVI. Приличаше на квартира, която някой правителствен чиновник би наел за метресата си. Мустафа ме убеди, че можем да прекараме целия ден тук, след което щеше да ме откара в Уади ел-Натрун. Не му бях съобщил, че може би няма да се наложи да изминем пътя обратно.

В девет часа четиримата се събрахме около дългата стъклена маса. Над главите ни висеше огромен сребристочерен полилей. Господин Уалиф, представителят на Египетската правителствена петролна агенция, бе седнал срещу нас с Мустафа, вперил поглед в таблиците и картите, които моят помощник му бе предоставил. Той бе изключително слаб мъж на около шейсет години, с плоско лице, покрито с огромен брой лунички. Не бе споменал нищо за поверителния характер на срещата, но това не ме изненада особено много. Уалиф беше известен с две неща — дискретността си и потайните сделки, които уреждаше. Неговото одобрение беше изключително важно, ако искахме да подпишем договор и да получим лиценз.

От другата страна на масата беше седнал господин Еминитес, който представляваше господин Именанд. Той беше йорданец, нисък на ръст и облечен в светлосиня джелаба, под която се подаваха яката на ризата и скъпата му вратовръзка. Носеше огромни очила с плътни черни рамки. В началото се държеше дружелюбно към нас, но отношението му се промени, когато настоях да получа обяснение защо господин Именанд не присъства лично. Настойчивостта ми шокира любезните ни събеседници, но след като Мустафа прошепна нещо в ухото на господин Еминитес, той ме увери, че господин Именанд ще се присъедини към нас по-късно, но засега трябва да започнем без него. Всичко това не ми подейства особено окуражаващо.

Уалиф се прокашля:

— И така, господин Уорнок, както разбирам, вие заедно с Мустафа Сахеер, в партньорство с господин Именанд, искате да вземете терена на концесия за първоначален проучвателен период от три години, последван от двайсет и пет годишен период на експлоатация при стандартни условия. Това означава, че ще изплащате годишна такса за ползване на земята, както е упоменато в приложение четири, производствени бонуси, според приложение пет, държавни такси, определени в приложение шест и ще отделяте част от продукцията, според приложение седем. Както разбирам, вече е постигнато съгласие по първоначалната работна програма.

Господин Еминитес хвърли поглед към проектодоговора, който се намираше пред него. Лицето му бе непроницаемо, а и като се имаше предвид отсъствието на тайнствения ни благодетел, всичко това ми се стори много рисковано начинание.

— Ние, разбира се, не можем да предвидим какво ще бъде крайното производство — обадих се аз. — Но сме убедени, че резервоарът съществува и че ще успеем да го разработим.

— И как се нарича другата петролна компания, с която ще си партнираме? — попита Уалиф.

Двамата с Мустафа се спогледахме. Господин Еминитес оправи възела на вратовръзката си и после отвърна на английски с много силен акцент:

— Няма да има други партньори. Това е едно от условията господин Именанд да се съгласи да вложи такива значителни капитали. Освен това той настоява проучванията да започнат още този месец.

— Защо толкова бързо? — намесих се аз.

Питах се дали ще доживея да видя началото на работата.

— Господин Именанд не е никак млад и много би искал да види резултатите от капиталовложенията си.

— Това е твърде необичайно — отбеляза Уалиф. — Но египетското правителство се отнася с уважение към господин Именанд и значителния капитал, който е готов да вложи в този проект, освен това имаме пълно доверие на нашия приятел, господин Уорнок. Така че сме готови да приемем това условие.

Уалиф, който имаше голям опит в преговорите, беше известен с това, че изморяваше събеседниците си с обсъждането на безброй много подробности. Сега по лицето му се бе разляла усмивка и обичайната му арогантност бе заменена от нещо, което можеше да се определи като уважение. Отпуснах се на стола, опитвайки се да прикрия изненадата си. Кой всъщност беше този господин Именанд? Единствената информация, която бях успял да изкопча от Мустафа, беше, че е вложил огромни капитали по цялото Средиземноморие, от Испания до Турция, както и в Северна Африка и че през по-голямата част от живота си бе живял в Гърция. Притежаваше значително богатство и най-интересното беше, че нямаше никакви наследници. Тази информация не беше особено изчерпателна, но бях напълно наясно, че без поддръжката на „Гео Консалтънси“, нямаше да успеем да съберем достатъчно средства дори за първоначалните проучвания и че никога нямаше да можем да подпишем такъв изгоден договор. Така че нямах избор, трябваше да му се доверя напълно.

Изведнъж усетих, че атмосферата в стаята се промени. Господин Еминитес се бе изправил на крака и бе навел почтително глава. Останалите го последваха. Обърнах се. Зад мен, точно до вратата, беше застанал един слаб мъж.

— Оливър Уорнок. За мен е чест да се запозная с такава легендарна личност като вас.

Гласът на Именанд беше много дълбок, имах чувството, че басовите нотки отекнаха в цялото ми тяло. Той се приближи към нас, слънцето вече не го огряваше и успях да го огледам по-внимателно. Беше слаб, висок около метър и седемдесет, имаше тъмна кожа и много приличаше на либиец. Имаше фини черти на лицето, високи скули и дълъг, извит нос. Трудно ми беше да определя възрастта му, бих казал, че е някъде между петдесет и седемдесетгодишен, кожата му бе гладка и показваше, че полага доста усилия за себе си. Движеше се съвсем изправен, имаше царствена осанка и от него се излъчваше обаяние, каквото бях усетил само веднъж в живота си, когато бях представен на принц Фейсал. Беше безупречно облечен в скъп черен костюм, носеше цветна вратовръзка и подходяща кърпичка. Вратовръзката му бе прикрепена със златна игла с формата на щраусово перо. Този ексцентричен детайл подсказваше, че срещу мен стоеше човек, от когото можеше да се очаква всичко.

Господин Еминитес придърпа един стол за новодошлия.

— Господин Уорнок, за мен е чест да ви представя на господин Именанд — каза той.

Бизнесменът ми подаде ръка и двамата се здрависахме. За моя изненада, въпреки че изглеждаше млад, кожата на ръката му бе като на много възрастен човек.

— Приятно ми е да разбуля тайната и да се запозная лично с вас, господин Именанд — казах аз.

— А на мен да се срещна с Ясновидеца. Репутацията ви ми е добре известна, от доста време следя внимателно кариерата ви. Имате забележителни постижения, очевидно сте един от най-добрите геофизици на света.

— Преувеличавате — отвърнах аз скромно.

За моя най-голяма изненада думите ми като че ли го засегнаха.

— Аз никога не преувеличавам. Може би вие самият не осъзнавате истинските си способности.

— Аз съм просто един учен, господин Именанд, нищо повече. И много щателно извършвам проучванията си.

— Ще видим това. А сега приемете моите съболезнования за загубата на съпругата ви. Тя беше забележителен археолог.

— Значи сте чували за нея? — попитах аз и в този момент се почувствах неловко.

Почти нищо не знаех за този човек, а държането му пораждаше някаква странна близост между нас.

— Чел съм някои от нейните научни работи. Аз съм колекционер на антични предмети и дори може да се каже, че съм нещо като археолог, но разбира се, съвсем на аматьорски начала. — Той се засмя и всички учтиво го последваха. — А сега да поговорим за работа. Условията на договора удовлетворяват ли ви?

Почувствах се притиснат в ъгъла и отговорих малко несигурно:

— Да, всичко е наред.

— Не се заблуждавайте, господин Уорнок, а впрочем мога ли да ви наричам Оливър?

Кимнах в знак на съгласие.

— Ще проявявам огромен личен интерес към проучванията ви, Оливър. Реших, че вие ще станете моето хоби.

Той отново се засмя и другите отново се присъединиха към него. Аз обаче не го направих. Нещо ми подсказваше да се противопоставя на обаятелния му чар, който изпълваше стаята като парфюм.

— Значи можем да сключим сделка? — попитах направо, твърдо решен да не се поддавам на общото настроение.

Смехът моментално спря.

Мустафа ми хвърли един поглед, изражението му подсказваше, че бях прекрачил определена граница. Господин Еминитес се изкашля, а Уалиф започна да оправя копринената си вратовръзка. Напрежението ставаше все по-голямо, докато най-накрая за всеобщо облекчение на лицето на господин Именанд се появи широка усмивка.

— Да, можем да сключим сделка, а сега трябва да хвана самолета си. В бъдеще доста често ще се виждаме, Оливър, бъдете сигурен в това.

И ние отново си стиснахме ръцете.

Господин Еминитес събра от масата всички карти и таблици и ги прибра в куфарчето си. Забелязах, че докато се отправяше към вратата се движеше така, че никога да не застане с гръб към шефа си. Господин Именанд се спря до вратата и за моя изненада ми намигна, преди да излезе.

42

Докато Мустафа беше излязъл, за да купи някои провизии за пътуването ни до манастира, аз извадих астрариума и го разопаковах. Нищо не се бе променило, механизмът продължаваше да работи, а малката стрелка с главата на Сет беше само на едно деление от датата на смъртта ми.

Внимателно опаковах астрариума. Срещата с господин Именанд ме беше разтревожила. Дали се интересуваше само от проучванията, или имаше и някакви други намерения? Трябваше да се махна от Александрия колкото е възможно по-бързо, но трябваше да се срещна с още един човек, преди да замина.

Изчаках Мустафа да се върне. Помолих го да пази раницата с астрариума и отново излязох навън, преоблечен като коптски монах.

Пазачът в затвора пъхна петдесетте египетски паунда в задния джоб на униформата си и ми направи знак да го последвам в тесния коридор, който вонеше на урина и дезинфектанти.

— Може би господин Хермес ти е по-специален приятел, а?

Не обърнах никакво внимание на подигравката му. Опитвах се да потисна чувството си на дезориентация и страх, като видях познатите ми стени с лющеща се мазилка и стари метални врати на място, където само преди седмица бях задържан за разпит. Минахме покрай редица килии, някои от тях празни и неосветени, в някои от тях мъжете лежаха свити в ъглите, отчаяни късчета човешки съдби. Някои викаха за помощ, други повтаряха монотонни молитви, поклащайки се напред-назад.

В края на коридора имаше една малко по-голяма килия с дървен нар и кофа за тоалетна в ъгъла. Хермес Хемиедес лежеше на нара, завит почти изцяло в сивото одеяло, сякаш се срамуваше и искаше да се скрие. Краката му, бледи, с големи вени по тънките глезени и отекли пръсти, стърчаха изпод одеялото, обути в износени, прекалено големи сандали.

— Трийсет минути — съобщи ми пазачът, докато отваряше решетката на килията с голям ключ.

— Обикновено даваме по петнайсет, но за теб — каза той и се потупа по джоба — трийсет.

Той си тръгна, като заключи вратата след мен.

— Оливър? — Хермес отметна одеялото и седна на нара.

С облекчение забелязах, че по лицето му не се виждаха никакви синини и наранявания.

— Благодаря на Бога, че дойде! Не мога да остана повече, няма да изляза оттук жив!

— Хермес, моля те, не изпадай в паника. Първо ми кажи в какво те обвиняват.

— Обвиняват ме в заговор срещу държавата. Разбира се, всичко е скалъпено. Освен това ме нападнаха.

— Пазачите ли?

— Не ставай смешен — затворниците! Обкръжиха ме в двора, нападнаха ме и… ме унижиха.

— Наистина ли? Не изглежда да си пострадал.

— Нищо не разбираш. За човек като мен, който е по-различен…

— Имаш предвид сексуалната си ориентация ли?

— Сексуалната ми ориентация ли? — Той се засмя горчиво. — Де да беше толкова просто.

Хермес забеляза израза на лицето ми и бавно повдигна мръсната си затворническа риза. Под нея се показаха сбръчкани увиснали гърди, женски гърди.

— Значи си хермафродит? — с мъка прикрих учудването си.

Изведнъж всички странности, които бях забелязал в египтолога, си дойдоха на мястото — липсата на окосмяване по кожата му, тесните рамене, широкият ханш, странните извивки в гласа му, който сега много ми приличаше на гласа на стара жена. Той спусна ризата си.

— В този живот избрах да бъда мъж.

— Не разбирам…

— Роден съм преди седемдесет години в едно малко село в Судан. Тогава нямаше нито технологията, нито лекарствата да се отстрани такава „аномалия“. Родителите ми бяха ужасени. Дадоха ме на един дервиш, който ме отгледа като свой чирак — каза той и ме изгледа внимателно. — Може би си чувал за него — Ахмос Хафре. Той е мистикът, при когото пратих Изабела в Гоа преди толкова много години.

Вперих поглед в Хермес, усетих, че ми се завива свят. Чудех се до каква степен животът на Изабела, а и моят живот са били манипулирани от разстояние, а ние сме били като кукли на конци.

Хермес заговори тихо, сякаш бе прочел мислите ми:

— Виждаш ли, Оливър, примката се затяга още по-плътно, отколкото можеш да си представиш.

— Как оцеля? — попитах аз, все едно не бях чул последните му думи.

— Започнах да изучавам историята на хора като мен. Древните египтяни са ги смятали за свещени. Ние сме съвършената комбинация от мъжкото и женското начало и такива като мен често са били избирани за върховни жреци. Аз самият участвах в най-свещени ритуали.

В очите на Хермес се появи налудничав блясък, гласът му ставаше все по-висок, като че ли сега най-после можеше да прояви двойствената си природа. Споменът ме върна към преживяното в катакомбите, към изрисуваното лице на богинята Изида, което неестествено проблясваше, и към гласа зад дървената маска. Облегнах се на стената, започна да ми призлява, като разбрах какво всъщност се бе случило. През цялото време съм бил на погрешна следа. Не беше Амилия Линхърст тази, която ръководеше церемонията. Погледнах към Хермес, но преди да успея да кажа каквото и да било, той се протегна и сграбчи ръката ми.

— Ние имаме нужда един от друг, Оливър. Никой друг не може да те спаси. Никой друг не знае как да спре астрариума.

— Какво очакваш от него, Хермес? Знам, че целта ти не е да ме спасиш…

Хермес се усмихна цинично и за втори път, откакто бях дошъл тук, видях нещо налудничаво в погледа му, което до този момент прикриваше много добре.

— Безсмъртие, Оливър, това е, което искат всички.

С ужас отблъснах ръката му от себе си.

— Ти ме излъга! Ти взе сърцето й, ти похити трупа й!

Започнах да блъскам по решетката на вратата, за да привлека вниманието на пазача.

— Чакай, всичко ще ти кажа! — извика Хермес и ме дръпна назад.

Спрях да блъскам по решетките. Хермес седна на нара и ми посочи мястото до себе си. Не му обърнах внимание, предпочетох да остана прав.

— В салона на Джовани Брамбила се събираха хора, които проявяваха интерес към мистицизма и окултните науки. Говоря ти за времето отпреди четирийсет години, за 1936 година, когато светът, който познавахме, започна да се разпада. Никой от нас не искаше да загуби властта си. Ние бяхме група отчаяни хора — учени, бизнесмени, археолози, но всички споделяхме една обща страст — египтологията. Бяха отчаяни времена в един отчаян град.

Значи полицията е била права в крайна сметка, помислих си аз, наистина е съществувала тайна секта, ръководена от Джовани. Нищо чудно, че са подозирали и Изабела.

— В началото възстановките бяха съвсем наивни, безобидни опити да пресъздадем някаква автентичност. Но с годините исках да отидем и по-нататък. Бях убеден, че ако провеждаме ритуалите правилно, ще се сдобием с известна власт. Всичко можеше да стане съвсем истинско.

Той спря за момент и след това заговори шепнешком:

— Магьосничество. Един ден, без другите да знаят, замених овчето сърце, което използвахме в ритуала по претегляне на сърцето, с истинско човешко сърце.

— И чие беше това сърце? — попитах аз.

Не вярвах на ушите си, но мисля, че вече знаех отговора. Ашраф беше чул един писък.

— На един престъпник — откраднах го от моргата — отвърна Хермес и ме изгледа хладно.

— Отново ме лъжеш! Ти си убил човек, нали така? А освен това е имало и една млада египтоложка, чиито органи също са липсвали като на Изабела — казах, като си спомних думите на Деметриус.

— Това бяха благородни жертви! Важното беше, че дяволът промени всичко. Онази нощ, когато призовахме Сет, той се появи пред нас. Беше невероятно, изведнъж се бяхме превърнали в могъщи богове.

Хермес беше на ръба на истерията, в гласа му се долавяха маниакални нотки. Направих стъпка назад и се притиснах до решетката на вратата.

— Това е невъзможно.

— Невъзможно ли, Оливър? Та ти го видя с очите си.

Потреперих при спомена за огромната сянка, която се появи по стените на катакомбите. Хермес ме наблюдаваше с любопитство, под лустрото му на любезничене и раболепие се появи една съвсем чужда и студена личност.

— След този случай в групата ни настъпи разногласие — продължи да разказва той. — Вече не ставаше въпрос за дебат между учени археолози. Бяхме навлезли в много по-дълбоки води.

— Доколкото знам, Джовани е искал да използва ритуалите, за да унищожи политическите си съперници.

Хермес кимна.

— За известно време това вършеше работа. Не знам дали се дължеше на силата на молитвите отправени от толкова много хора заедно, или беше истинско магьосничество. След това Амилия напусна кръга ни и разруши всичко. Увлече и някои други със себе си, а останалите започнаха да преследват собствените си интереси.

— А Изабела?

— Тя бе готова на всичко, което дядо й поискаше от нея. Джовани беше първият, който в проучванията си попадна на данни за астрариума. За съжаление беше достатъчно глупав да сподели тези проучвания с Амилия Линхърст.

— Ами разкопките при Бехбейт ел-Хагар?

— Джовани ги организира. Всички бяхме убедени, че ще открием астрариума там. Тогава идеята на Джовани беше да го използва за политически цели, да защити стария политически режим в Египет, а заедно с това и богатството си. Така щеше да предотврати национализацията, извършена от Насър. Тогава си мислех, че е полудял. Сега знам, че не е било така. Нищо не открихме. Вместо това Амилия намери ключа Уаз, избяга с него и по този начин предаде всички ни. Джовани убеди Изабела да посвети научните си изследвания на астрариума. Когато по мой съвет тя се свърза с Ахмос Хафре, той без да иска даде нов импулс на работата й, като й разкри датата на смъртта й. Тя бе притисната от времето и затова успя да достигне толкова далеч в разкритията си.

— Разкажи ми нещо повече за датата на смъртта на Изабела — помолих аз, стискайки зъби.

— Ахмос Хафре беше най-великият астролог, който светът някога е познавал. Датата беше съвсем истинска.

— Но тя е била още дете, Хермес.

Усетих, че започнах да се вбесявам от безчувственото му отношение, от престъпното замесване на деца и от това, че бяха откраднали детството на Изабела.

— Детството е съвсем съвременно понятие.

В този миг не можах да се сдържа повече. Вдигнах юмрук, но ужасеният поглед на Хермес и нуждата да науча колкото се може повече ме възпряха да не го ударя. Той въздъхна облекчено и избърса потното си лице в мръсния ръкав на ризата си.

— Мосри ме излъга. Той проникна в групата ни и аз дори предположих, че и двамата се стремим към едно и също нещо. Аз уредих неговият човек да се качи на лодката, когато Изабела се удави. Не знаех, че работи за принц Маджид, докато не уби приятеля ти, австралиеца. Имаше намерение само да го разпита, но нещата се объркаха.

— Мога да те убия още в този момент — казах с пресипнал глас.

— Така или иначе съм готов да умра.

Хермес оголи мършавия си врат, сякаш очакваше да го удуша. Стиснах ръцете си в джобовете. Той отново вдигна яката на ризата си.

— Астрариумът е известен сред военния елит както в Египет, така и в Саудитска Арабия. Военните вярват в неговата мощ. В края на краищата се знае, че Александър Македонски е искал да го притежава, а Наполеон е изпратил хора да го търсят. Ако принц Маджид успее да се добере до уреда, това ще означава, че в този район ще настъпи истински хаос. Ще го използва, за да създаде такъв политически режим, в какъвто той би могъл да просъществува. И след това ще завземе властта. Моите желания са доста по-прости. Единственото, което искам, е безсмъртие — заяви той и се усмихна цинично. — Сега вече нямам нужда от него. Тук ще ме убият. Освен ако не успея да те убедя да се разделиш с астрариума.

Той се усмихна с надежда, но аз не му обърнах никакво внимание.

— А Хю Уолингтън? Той защо иска да се добере до астрариума?

При този въпрос лицето на Хермес пребледня. Никога не го бях виждал толкова уплашен.

— Откъде знаеш за Хю Уолингтън? — попита той.

— Той се криеше зад маската на Хор, нали така?

Не можах да се сдържа, сграбчих Хермес за мръсния кафтан и го разтърсих.

— Той е бил зад всичко това още от самото начало!

— Той е великият жрец, който управлява всички ни. — Хермес беше толкова уплашен, че едва говореше.

— Глупости! Той е човек като всички нас. Просто ми кажи какво става.

Надвесих се над Хермес, който сега ми се струваше още по-жалък, а той почти се разхленчи от страх.

— Ако астрариумът се озове в неговите ръце, той ще пусне Сет, бога на хаоса, на свобода — прошепна Хермес. — Тогава нека боговете да са ни на помощ.

Настъпи мълчание и въпреки всичко усетих, че по гърба ми полазиха студени тръпки.

Отново се обърнах към вратата с намерение да извикам пазача. Хермес се вкопчи в ръката ми.

— Моля те, трябва да ме разбереш. Съзнателно беше подмамен да отидеш в катакомбите, за да изпълниш ролята на Озирис. Ти принадлежиш на Подземното царство, Оливър, независимо дали това ти харесва, или не. Ти си пратеникът. Трябва да доведеш задачата си докрай.

— Пратеник ли, какво означава това?

— В Бехбейт ел-Хагар открихме едно предсказание, написано от Банафрит, в което се казва, че ако астрариумът бъде изгубен отново, единственият човек, който ще може да изпълни предначертаната мисия на „небесната кутия“ и да я занесе при мумията на Нектанебо, е жрец от Подземното царство, последовател на Озирис, някой, който вади на бял свят подземните богатства на земята. Неслучайно Изабела избра теб за свой съпруг — завърши Хермес с неприкрито удоволствие, наблюдавайки ме под око.

— Значи сте искали аз да поема отговорността за астрариума, защото така е било записано в някакво древно пророчество? — Не можех да повярвам на ушите си.

— Нямаш никакъв избор. Но не можеш да направиш нищо без мен. Имаш нужда от мен, Оливър. А и аз имам нужда от теб. Моля те, моля те, помогни ми. — И той протегна ръка към мен. — По време на ритуала се опитах да те убедя да ми предадеш астрариума. Ако бях успял, сега щях да имам властта да го контролирам.

— Искаш да кажеш, че аз съм единственият, който може да го контролира, така ли?

— Да, но до момента, в който въведе рождената си дата. Тогава ти му даде възможността той да определя съдбата ти.

Едва се въздържах да не ударя Хермес. Как смееше да ми говори, че Изабела се е омъжила за мен, защото така й е било наредено? Но въпреки гнева, който бушуваше в гърдите ми, не можех да потисна надигащото се огромно съмнение, разрушаващо всичко, в което бях вярвал до този момент. Дали астрариумът вече не беше произнесъл присъдата си над мен?

Усетих кръвта, която блъскаше в ушите ми. Пред очите ми се завъртя цяла поредица от образи, кой от кой по-ужасяващи — сърцето на Изабела се носи по водата, безжизнените й очи ме умоляват, малката остра стрелка неумолимо се придвижва напред, осъдила ме вече да умра след два дни, дългите сенки танцуват по стените на катакомбите и идват да ме приберат. Знаех, че трябва да остана и да сключа някаква фаустовска сделка с Хермес, но в този момент установих, че просто не мога да говоря. Преглътнах няколко пъти, опитах се да потисна надигащата се паника. Бутнах Хермес настрана. Трябваше да се махна от тук.

Извиках на пазача, гласът ми беше прегракнал. Викът ми предизвика цял хор от ридания на останалите затворници и скоро целият коридор бе изпълнен с виковете на нещастниците. Молбите на Хермес все още звучаха в ушите ми, когато най-после успях да изляза навън.

43

Металните порти на затвора изтракаха зад гърба ми. Отправих се към главната улица. Вече се бях поуспокоил, но в главата ми се въртяха какви ли не сценарии. Беше около обяд и по тротоарите имаше много хора — жени, връщащи се от пазара, мъже, които се прибираха вкъщи за обяд, ученички, хванати по няколко под ръка. Изабела ме обичаше, повтарях си аз. Но бракът ми сякаш се разпадаше на безбройни частици, чието значение не можех да разбера. Само заради професията ми ли се беше омъжила за мен? Някакъв митичен символизъм ли бе открила в нея? Здравите устои, върху които бе изграден животът ми, бяха силно разклатени. Изабела ме държеше здраво свързан със земята и придаваше смисъл на живота ми през последните пет години. Не можех да си представя, че времето, прекарано заедно, че моментите, в които се любехме, вярвахме един в друг и любовта й към мен не са означавали нищо за нея, че е било само заради професията ми. Тази мисъл направо ме убиваше.

Ако бракът ми с Изабела не беше истински, то какво още неистинско имаше в живота ми? Смятах, че сам съм направил избора какво и за кого да работя, но сега започнах да се питам кои от тези решения в действителност са били взети в резултат на свободната ми воля. Дали несъзнателно бях следвал пътя, предначертан ми от някой невидим повелител? Мисълта, че някои периоди от живота ми са били предопределени, ми се стори направо непоносима. Това беше в разрез с цялата ми житейска философия — с атеизма ми, с вярата ми в свободното волеизявление, с идеята, че човек сам контролира съдбата си. А сега и тази история на Хермес за магьосничество и жертвоприношение. Чувах в съзнанието си звука на астрариума, който отмерваше последните часове от живота ми.

Обзе ме лошо предчувствие. Усещах как времето ми изтича. Светлината се отразяваше във всичко наоколо — в огледалата на колите, във витрините на магазините, дори в металните стремена на конете. Трябваше да се върна в манастира. И после какво?

Чух зад гърба си рева на мотора на една кола. Обърнах се. Един черен мерцедес ме следваше. Видях Мосри на волана, Омар седеше до него, но най-тревожното беше, че на задната седалка се бе разположил Хю Уолингтън. Огледах се с ужас и побягнах в една от страничните улички. Колата ме последва, качи се на тротоара и се насочи към мен. Хората се разпръснаха, жените се разпищяха, по улицата се затъркаляха разсипани плодове, а колата се движеше право към мен. Затворих очи, чувствах се едва ли не доволен, че най-после всичко щеше да свърши, но в последния момент, точно преди колата да ме удари, една ръка се протегна и ме издърпа в един вход. Бях само на няколко сантиметра от предната броня.

Фахир.

— Насам! — каза той, дръпна ме в една уличка и след това ме вкара в нещо, което много приличаше на месарски магазин.

— Предполагам, че за теб съм била самият Антихрист.

Амилия Линхърст стоеше до бюрото си, огромно викторианско бюро, отрупано с изписани листове и карти. До стената имаше красив шкаф, пълен със снимки, поставени в рамки. На някои от тях се виждаше самата Амилия, доста по-млада, облечена в униформа. На една от снимките тя беше седнала върху един танк, а около него се бяха подредили няколко усмихнати британски войници. В ъгъла бе написано Синай, 1944 година.

— Нещо като богинята демон, облечена в костюм от туид — усмихна се тя и започна да се разхожда из стаята.

Намирахме се в квадратно помещение в дъното на малката месарница. Вратата към него беше скрита зад трупове на овце и кози, които висяха на куки. Бях изненадан колко голяма се оказа стаята зад тежката метална врата.

По стените от пода до тавана бяха подредени полици, наблъскани с книги. Цяла една стена беше посветена на Юнг. Между книгите забелязах „Човекът и неговите символи“, „Психология и алхимия“, „Архетипове на колективното несъзнавано“ и „Структура и динамика на психиката“. На друга полица бяха подредени трудове по физика, включително най-новите изследвания в областта на квантовата физика.

— Обясни ми, моля те, още веднъж, защо трябва да ти се доверя? — попитах отново предпазливо.

— Защото тя ти позволи да задържиш астрариума — отвърна Фахир.

Той седна, извади пакет цигари от джоба си и продължи:

— Можеше да ми каже на мен да го пазя.

— И каква е твоята роля в тази история? — попитах аз. Съзнанието ми беше замъглено, отчаяно се опитвах да направя връзка между всички известни ми факти.

Амилия постави ръката си върху рамото на младия мъж.

— Трябваше да съм сигурна, че някой през цялото време е близо до Изабела и я пази.

— Но не успя да я опази — не можах да сдържа гнева си.

— Това е не само твоя трагедия, но и моя — каза Фахир с мрачно изражение.

— Просто ми кажи кой си!

Вече загубих всякакво търпение. Ударих с юмрук по масата, но Фахир дори не мигна. Беше ми съвсем ясно, че предишната му наивност е била само фасада.

През цялото време усещах присъствието на часовника над бюрото на Амилия, черната стрелка на секундарника непрекъснато се придвижваше напред. До гуша ми бе дошло от тайни, от хора, които се представят за нещо, а в действителност се оказват съвсем друго.

Фахир бавно издиша дима от цигарата.

— Да кажем, че бях обучен в израелската флота.

— От Мосад ли? — настоях аз.

Той замълча.

— За съжаление никой от нас не можеше да предскаже земетресението, Оливър — намеси се Амилия. — Всички вярвахме, че Изабела ще успее да открие астрариума навреме, за да промени датата на смъртта си. Двамата с Фахир се опитахме да предвидим всички възможни усложнения.

— А какво е моето място в плановете ви? Защо трябваше астрариумът да остане при мен?

— Ти си Ясновидецът, ти си олицетворение на Озирис. Ти трябва да занесеш обратно астрариума при мумията на Нектанебо. Това е единственият начин, по който можем да избегнем Маат — политическия и емоционален хаос — и настъпването на ерата на Сет.

Тя посочи черно-белия телевизор в ъгъла. Звукът беше изключен, но веднага ми стана ясно какво предаваха — срещата на Садат с Асад — последната спирка на президента преди тайната му среща с Бегин, на която трябваше да присъства и Рейчъл.

— Това ли означава ерата на Сет — провал на мирната инициатива? — попитах скептично.

— Не се прави на идиот, не ти подхожда — скастри ме Амилия. — Страхът не ти позволява да се откъснеш от ограничения си свят, в който се чувстваш така удобно. Принц Маджид ще използва астрариума не само за да унищожи Садат, но и да предизвика кръвопролитна война в района, която ще дестабилизира всички съседни държави. Ще бъде истински ад, вярвай ми…

Фахир я прекъсна:

— Стига, Амилия, нямаме време. Мосри скоро ще ни открие. Оливър, в теб ли е ключът към механизма?

— Да, благодарение на стария приятел на Амилия, професор Силвио. Но ти го открадна преди това, нали така, Амилия?

— Трябваше да го взема, за да не могат другите да се доберат до него. Страхувах се, че ще злоупотребят с властта, която механизмът можеше да им даде. И се оказа, че съм права.

Изведнъж тя спря, беше разчела правилно тревогата, изписана по лицето ми.

— Значи си използвал механизма. Много глупаво от твоя страна, Оливър. И много самонадеяно.

Строполих се в един стол, чувствах се направо разбит от последните събития.

— Това е грехът на високомерието — промълвих аз.

— Често се среща при учените. Е, кога е датата на смъртта ти?

— Можеш ли да ми помогнеш? — попитах аз. — Знам, че си член на сектата още от самото й създаване.

— Напуснах я след появата на Сет. Ще ми се и Изабела да го бе направила. В онзи момент цялата й кариера беше направлявана от Джовани, може да се каже, че беше така дори и след смъртта му. След това попадна под влиянието на Хермес Хемиедес.

— И той я изпрати в Гоа.

— След като започнах да преподавам в Оксфорд и успях да спечеля доверието й, се опитах да й обясня какви ужасни неща е извършил дядо й и как се бе опитвал да манипулира събитията. Но тя така и не ми повярва. След това, когато и двамата дойдохте в Египет, Хермес вече бе разбрал, че Изабела е на крачка от откриването на астрариума. Той успя да я убеди да присъства на някои от ритуалите и тя с цялата си наивност се съгласи.

— Нямах никаква представа за това. Само ако ми беше казала.

— Щеше ли да й повярваш?

Нямаше смисъл да отговарям на този въпрос.

Амилия ме погледна съчувствено.

— Страхувам се, Оливър, че въпреки цялото си нежелание ще трябва да изпълниш ролята си. Както се опитах да ти обясня, когато бяхме в операта, това е велика любовна история. Разбираш ли, мисля, че когато Банафрит, първата съпруга и сестра на Нектанебо, е разбрала за плана да бъде унищожен, тя е била готова да умре, но да спаси любимия си. Никой не знае дали е успяла, или не. Опитай се да си представиш картината: Банафрит, която е принадлежала към жреческото съсловие, отчаяно е искала да се срещне с Нектанебо, за да го предупреди. Сигурно не й е било лесно. Много хора са участвали в заговора срещу фараона. Някои дори са били членове на собственото му семейство, а бъдещето на цялата нация е зависело от това дали Банафрит ще успее да се срещне с него навреме. Знам със сигурност, че опитът за убийство е бил организиран от религиозна секта, която се прекланяла пред Сет. Именно тази секта Хю Уолингтън иска да възроди. Богът, в който те вярват, е богът на хаоса, олицетворението на злото, сянката на фашизма.

— Чакай, появата му в катакомбите, как я бяха инсценирали?

— Защо смяташ, че е била инсценирана?

Не отговорих. Мисълта, че самият бог би могъл да се появи, ми подейства крайно обезпокоително.

— С опасните си игрички Хермес и приятелите му успяха да призоват от мрака това огромно зло. Хермес все още има известно влияние и е събрал около себе си малка група предани последователи, също както Джовани бе направил навремето.

Пред очите ми се появи образът на младата жена, която изключително много приличаше на Изабела. Сигурно Хермес я бе избрал именно заради тази прилика, знаейки, че непременно щях да я последвам.

— Не трябва да забравяш, че когато се събере група от последователи — продължи Амилия, — тяхната воля се обединява. Тя сама по себе си представлява огромна сила, енергия, от която много харизматични политически лидери са се възползвали. Помисли си само за Хитлер, Сталин и Мао, това са лидери, успели да убедят в идеите си хиляди, милиони хора. Юнг също е вярвал в идеята за масовата хипноза, в алхимията на вярата. Ето, Оливър, дадох ти психологическо обяснение на фактите и сега може би по-лесно ще успееш да ги приемеш.

— Ще трябва да умра след — започнах и хвърлих поглед към часовника на стената — шестнайсет часа и половина. Затова в момента не ми е лесно да приема каквото и да било.

Опитах се да се засмея, но останалите мрачно мълчаха.

— Ами Хю Уолингтън? — попитах аз. — Той за кого работи? Участваше ли в ритуала, с който трябваше да бъда сплашен?

— Да, участваше. Хермес играеше опасна двойна игра. Той ужасно се страхува от Уолингтън, но му беше необходим, за да изпълни ролята на Хор. Най-вероятно щеше да се опита да го изпревари и да вземе астрариума за себе си. Само че той не знаеше, че нищо нямаше да се получи. Уолингтън разполага с прекалено много власт. Предполагам, че е сключил сделка с принц Маджид да получи астрариума, след като Маджид вече не се нуждае от него. И, честно казано, ако Маджид успее да се добере до астрариума, последствията ще бъдат точно толкова разрушителни, колкото и при настъпването на ерата на Сет. Цялата страна ще потъне в хаос, мрак и ужасна бедност под властта на тиранина, дори Сет не би могъл да се справи по-добре. Уолингтън има амбицията да пренапише библейската история. Изобщо той има огромни академични амбиции. Освен това се стреми към безсмъртие, само че по-различно от това, към което се стремят Хермес и Маджид.

Някой почука на вратата и ние се стреснахме. Амилия кимна и Фахир стана, за да отвори. Чухме го да разговаря с някого на арабски. След малко се върна при нас.

— Хермес Хемиедес се е самоубил. Обесил се е в килията си.

Зарових лице в ръцете си.

— Мили боже!

Амилия докосна ръката ми, жестът й ми подейства успокояващо.

— Концентрирай се, Оливър. Трябва да действаме бързо.

44

Изпратих Фахир в апартамента с писмо за Мустафа, в което бях написал предварително уговорената ни кодова дума. Както ми се стори, само няколко минути по-късно той се върна с астрариума. Амилия го извади от опаковката му и по лицето й се изписа същото благоговение, каквото бях забелязал по лицето на Хермес, когато за първи път видя механизма. Беше нещо подобно на религиозен екстаз. Но след миг преклонението й отстъпи на заден план и тя отново се превърна в учен. Взе нещо, което ми заприлича на зъболекарска сонда, и натисна с него основата на астрариума. За моя изненада тя се плъзна навън. Амилия внимателно я извади, взе една лупа и се вгледа в повърхността й.

— Точно както си мислех — каза и ми подаде лупата.

Върху малкия панел се виждаха изписани йероглифи, както и няколко рисунки. Разпознах символите на Озирис, на бога на слънцето Ра, на Тот и това беше всичко.

— Това е Амдуат — обясни ми тя, — карта на задгробния живот, която трябва да помогне на починалия да се превърне в Ах Апер, дух, подготвен за отвъдния свят. Тук е описано как душата трябва да достигне до владенията на Озирис — който е ранен прототип на Хадес — и от там да премине в полята на Хетеп. Това дванайсетчасово пътешествие съответства на пътя, който Ра, или слънцето, изминава в часовете между зората и здрача. Картата ни показва как душата на мъртвия трябва да пътува от изток на запад по синия воден път, прекосявайки вътрешното небе. След това трябва да се върне обратно от запад на изток по черната земна пътека и този път да прекоси външното небе. Накрая душата се превръща в звезда и застава на небето до бог Тот. Подозирам обаче, че значението на точно тази карта е повече от алегорично. Тя е създадена, за да ни подведе. Виждала съм подобна хитрост на гърба на едно огледало, открито в гробницата на чичото на Нектанебо.

Амилия се протегна и извади запалката от джоба на ризата на Фахир. Запали я и прокара пламъка по металната повърхност. Сграбчих я за ръката, бях напълно шокиран.

— Надявам се, че знаеш какво правиш.

Тя се усмихна и се освободи от ръката ми.

— Мили боже, разбира се, че не знам. Всичко е десет процента факти и деветдесет процента интуиция. Но пламъкът не може да увреди пластината.

Металната повърхност потъмня и върху нея се изписаха линиите на друга карта. Чух как Амилия рязко си пое дъх. Веднага разпознахме очертанията на Нил, които напомняха на тънките клонки на дърво. В най-долната част беше Асуан. Древният град Мемфис се намираше в горния край. Градовете Луксор и Тива бяха по средата, изобразени с малки светли точки. В метала беше гравиран път, който тръгваше от Александрия, минаваше покрай морския бряг, стигаше до Марса Матрух, след това завиваше навътре в сушата на югозапад, близо до либийската граница.

Амилия кимна няколко пъти. Видях, че очите й се премрежиха.

— Значи наистина е бил убит — промърмори тя. — Това е истинската карта. Предполагам, че е била добавена по-късно, след убийството на Нектанебо. На нея е отбелязан пътят, по който е била пренесена мумията на фараона, преди да бъде положена в тайната гробница. Убийците му никога не биха оставили трупа му непогребан без подходяща церемония. Опасността да разгневят боговете би била твърде голяма. Оливър, най-после разкрихме загадката около изчезването на Нектанебо.

— И как ще ми помогне на мен тази карта?

— Твоята задача е да върнеш астрариума на законния му притежател, да го поставиш в ръцете на мумията на Нектанебо. Душата на астрариума ще се слее с душата на Нектанебо и устройството ще престане да функционира, може би дори ще престане да съществува. Това не само е единствената надежда за благоденствието на Египет, това е и твоята единствена надежда за спасение.

Взрях се в малката карта, покрита със сажди. Изглеждаше ми изключително крехка, като сребърна гравюра на една невъзможна мечта. Все още ми беше трудно да повярвам напълно в мощта на астрариума, но вече бях в плен на магията на стрелката, показваща датата на смъртта ми, с нейното бавно и неумолимо движение напред. И както отбелязах с горчивина, неверието ми до този момент не ме беше предпазило от това да се замеся в събитията. Като оставим настрана моите колебания, беше съвсем ясно, че Амилия вярваше, че попаднал в неподходящи ръце, астрариумът може да причини огромни злини, а и аз вече нямах какво да губя, ако й се доверя. Това беше пресметнат риск, ако се придържах към плана, можех да успея да спра механизма, а можеше и да не се получи. Според астрариума ми оставаха само няколко часа живот.

— Ако проследим тази карта — продължи Амилия, — става ясно, че мумията на Нектанебо се намира някъде в оазиса Сива, близо до границата с Либия. Надписите не описват само пътя на мумията на фараона, те също така ни водят през дванайсетте фази на пътуването към задгробния свят.

Вдигнах учудено вежди и погледнах към Фахир. Той видя изражението ми, загаси цигарата си и каза:

— Египет е пълен с тайни, приятелю. Тук границата между одушевеното и неодушевеното не е същата като на запад. Нашата земя има своите собствени призраци и това съвсем не е нещо ново.

— Ако се съглася да тръгна, ще дойдеш ли с мен? — попитах аз.

Фахир погледна към Амилия, която отговори вместо него:

— Фахир трябва да замине, за да изпълни друга не по-малко важна мисия. Аз ще бъда твоят водач и пазител.

Фахир сложи ръка на рамото ми, за да ме успокои.

— Тя познава района по-добре от всеки от нас, а колкото и странно да ти звучи, е доста по-добър войник от мен.

Сигурно съм изглеждал твърде неспокоен, но Амилия не ми обърна никакво внимание. Вместо това внимателно върна основата на механизма на мястото й.

— Важно е, преди да тръгнем, да разбереш символизма на това пътуване — предупреди ме тя.

— Смисълът не е ли в това, че душата на мъртвия преодолява смъртни опасности и премеждия в опита си да навлезе в задгробния свят? Нещо подобно на деня на Страшния съд?

— В първия час Ра, богът на слънцето, навлиза в Ахет, това е източният хоризонт, мястото, което се намира между деня и нощта. Душата на починалия го следва. През втория и третия час Ра и душата пътуват през водите на Озирис, царството, известно като Уернес. Четвъртият и петият час минават в света на пустинята, наречен Сокар. През петия час душата намира гробницата на Озирис, която може да се разпознае по пирамидата върху нея. Във вътрешността й има скрито огнено езеро.

— Наистина ли ще пътуваме през пустинята?

— Да, както физически, така и духовно. В Новия Завет съществува версия на това…

— Изкушението на Христос ли имаш предвид?

— Твърде добре познаваш Библията за атеист.

— За това е виновна майка ми. И какво става по-нататък?

— Най-критичен е шестият час от пътешествието. Това е часът, в който Бато на бога Слънце трябва да се съедини с тялото му. Ако това не се случи, слънцето няма да изгрее на следващия ден, а такова събитие предвещава края на света. Погледнато в по-малък мащаб, душата, която придружава бога, няма да навлезе в отвъдния живот. Според древните египтяни, това е най-страшното, което може да сполети даден човек. Сливането на Бато с тялото традиционно става в звездния кръг, образуван от змията Мехен. Това е змията, захапала собствената си опашка, която в много култури е символ на безкрайността. В седмия час предстои една още по-трудна трансформация. Врагът на Ра и на възраждането, огромният бог змия Апофис, изчаква, за да нападне и унищожи Ра и душата, която го съпровожда. В този момент трябва да бъде призована Изида, която да защити както Ра, така и душата на починалия. Точно в този час ще бъдеш най-уязвим. Но никой не познава заклинанията на Изида от „Книгата на мъртвите“ по-добре от мен, освен може би Хермес Хемиедес, но сега вече това е без значение.

— И как завършва това метафизично пътуване?

— В осмия час портите на гробницата се отварят, за да позволят на душата да напусне Сокар. В деветия час се преминава обратно през водите. В десетия час душата се възобновява чрез потапяне във водите.

— Колко рисковано ще бъде това пътуване?

Амилия и Фахир се спогледаха.

— То е последната ти надежда — отвърна Амилия. — Мосри те чака там навън, а и Хю Уолингтън е с него. И двамата желаят астрариума повече от всичко на света. Предполагам, че Хю може да се е досетил накъде ще се отправим, макар че все още не знаят, че ще действаме заедно. Ще положа всички усилия да те пазя, доколкото силите ми позволяват.

— А ако остана в Александрия?

— Мосри много скоро ще те убие — отговори ми Факир без всякакви заобикалки.

Обърнах се към Амилия. Тя само повдигна рамене и започна да опакова астрариума.

— Според картата в единайсетия час ще бъдеш на един остров в езерото Арахи и зрението на бога, както и на душата, която го съпътства, е напълно възстановено. В последния, дванайсети, час, с настъпването на новия ден Ра навлиза в източния хоризонт, докато душата на умрелия се изкачва на небето и се превръща в звезда.

— Което означава, че ще успея да занеса астрариума при мумията на Нектанебо и датата на смъртта ми ще се премести в далечното бъдеще, така ли? — попитах аз. — Защото не възнамерявам да се превръщам в звезда на небето.

— Ако такава е волята на боговете, Оливър — отвърна ми Амилия съвсем сериозно. — Според мен в живота на човека има много пътища, които се движат паралелно. Свободната ни воля се изразява единствено в избора, който правим, по кой път да поемем във всеки определен момент, но пътищата са предначертани. Изабела много добре знаеше, че в онзи ден беше напълно възможно да умре. Тя също така знаеше, че ти ще поемеш задачата след нея. Въпросът сега е имаш ли силата и характера да доведеш мисията докрай?

Отново се замислих за брака ни. Мисълта, че Изабела се бе омъжила за мен само заради някакво предсказание, не бе престанала да ме преследва. Наистина ли е била до такава степен обсебена от астрариума?

Хвърлих поглед към механизма, тази древна плетеница от зъбчати колела и пророчества, и си спомних колко отчаян се чувствах поради това, че цялото внимание на Изабела беше насочено към откриването на астрариума. Тогава имах чувството, че нея просто я няма и не е в състояние да обърне внимание на нищо друго около себе си. Започнах да гледам на работата й като на съперник. Може би интуицията ми се е оказала съвсем вярна.

Ами баща ми и Гарет, щях ли да ги видя отново? Погледнах часовника. Бях тук вече повече от час, един безценен час от малкото, които вероятно ми оставаха да изживея.

— Какво ще загубя, ако откажа да тръгна? — попитах аз.

— Нищо друго, освен живота си, ако вярваш на предсказанието или ако вярваш на Мосри.

Фахир посочи към телевизора. В момента показваха кортежа на Садат, който преминаваше границата при Синай и навлизаше в пустинята. Рейчъл също пътуваше с този кортеж.

— Има още нещо, което трябва да знаеш — продължи Фахир. — Подозираме, че Мосри знае всички подробности за тайната среща между Садат и Бегин, знае дори часа, в който ще се срещнат. Принц Маджид се нуждае от астрариума точно в този момент, Оливър. Той иска да унищожи всички възможности за постигане на съгласие.

Амилия сложи ръката си върху моята.

— Тръгваме след час.

45

Шейхът беше облечен в традиционна раирана берберска джелаба и седеше с кръстосани крака върху килима, постлан на пода на кирпичената къща. Изглеждаше около седемдесетгодишен и по едната му буза, та чак до носа му, имаше голям зигзаговиден белег. Той спря по средата на изречението, погледна ме пренебрежително и отново се обърна към Амилия, с която разговаряше още от момента, в който пристигнахме в древното селище Сива. И двамата говореха на диалект, който ми беше непознат. От време на време долавях думата „сестро“, която ме караше да се замисля каква точно е връзката помежду им.

Отпих от черния чай, който ми бяха донесли. Вкусът му бе силно подправен със сироп от рози. Зачаках Амилия да ми обясни какво точно се случва в момента. Най-после тя ми обърна внимание:

— Шейх Сюлейман е бербер, той е мой стар приятел. Тази общност живее тук от 10 000 години преди Христа. Те, както и няколко търговци бедуини, са единствените хора, които постоянно живеят в Сива.

Шейхът каза нещо и двамата се разсмяха.

— Каза ми много да внимаваш, когато се разхождаш сред берачите на фурми — обясни Амилия.

Бях объркан и очевидно ми бе проличало.

— Има един древен закон, според който берачите на фурми, а те са само мъже, трябва да останат девствени до четирийсетата си година. Той смята, че сините ти очи могат да им завъртят главите.

Почувствах се леко обиден, погледнах към шейха, а той ми се подсмихна.

— Не трябва ли вече да тръгваме? — попитах Амилия.

Усещах тежестта на астрариума в раницата си и през цялото време чувах тиктакането на огромния електронен часовник, който изглеждаше някак не на място до богато украсеното наргиле. Времето ми изтичаше. Сърцето ми се свиваше всеки път, когато погледът ми се спираше върху стрелките на часовника, които бавно се придвижваха.

Амилия постави ръката си на коляното ми.

— Търпение. Шейхът има за нас подарък, който трябва да вземем със себе си.

Шейхът кимна, след това се изправи и напусна стаята.

— Защо непрекъснато те нарича „сестро“? — не се сдържах да попитам.

— Защото наистина съм му сестра — каза Амилия и се приближи до малкия шкаф, поставен в една ниша. — Това някога принадлежеше на съпруга ми.

Отвори шкафа, извади отвътре снимка и ми я показа. Пред едно езеро, заобиколено от палми, бе застанала млада жена в камуфлажна униформа, а до нея стоеше млад бербер с пушка в ръка. Усмихваха се към обектива, а той бе обгърнал жената през кръста, но лицата им бяха напрегнати, като че ли някой насила им бе дал почивка.

— Мъжът, когото обичах, е погребан тук — продължи тя. — Беше местен шейх. Загина през 1943 година. От десет седмици се биехме срещу Ромел, а от две бяхме женени. Немските войски се прочуха с това, че тук, в Сива, оскверниха езерото, известно като банята на Клеопатра, като се къпаха в него голи. Местните хора твърдят, че това е една от причините за поражението им.

Амилия докосна снимката, сякаш я погали.

— Той беше любовта на живота ми.

Сега разбрах защо, докато вървяхме по улиците на древния град, с неговите бели глинени къщи, с покриви от палмови листа, с ревящи магарета, много от възрастните хора поздравяваха Амилия така, сякаш бе мъж на особена почит. Тук още се разказваше за времето, когато бе участвала в сраженията в този регион по времето на Втората световна война.

— Убиха го само няколко дни след като беше направена тази снимка — каза тя и прибра снимката в шкафа.

— Съжалявам.

— Обичай, докато можеш. „Нищо в живота не е сигурно, освен това, че нищо в живота не е сигурно.“ Стара арабска поговорка.

Шейхът се върна, носеше нещо, увито в тънък плат. Седна на килима, разви плата и се оказа, че вътре има два пистолета, които побутна към Амилия. Тя взе единия. Аз се протегнах към другия, но тя ме спря.

— Не трябва да бъдеш въоръжен.

— Но може да стане опасно, нали така? — настоях аз, без да отдръпвам ръката си от пистолета.

— За бога, престани да се тревожиш толкова. Аз съм отличен стрелец.

Тя пъхна единия пистолет в колана си и върна другия на шейха.

Той се подсмихна и сложи ръката си върху рамото ми.

— Вярвай ми приятелю, наистина е отличен стрелец.

Това бяха първите думи, които изрече на английски, откакто бяхме пристигнали.

Стояхме в подножието на белите руини на Храма на оракула и наблюдавахме долината, покрита със зелените финикови палми, които се полюшваха в краката ни като водорасли. Въпреки тревогата ми не можех да не призная, че мястото наистина беше красиво. Сива или Сехтам, оазисът с финикови палми и маслинови дръвчета изглеждаше точно такъв, какъвто е бил още от библейски времена. Потреперих и се огледах наоколо, надявах се, че никой не ни е проследил.

Амилия беше с панталони в цвят каки, риза и с кърпа на главата. Махна с ръка, за да отпъди мухите, и посочи към водите на Биркет Сива:

— Виж оазиса така, както са го виждали и боговете…

Още докато летяхме от Александрия ми направи впечатление, че местността е забележителна. Малкият самолет, с който пътувахме, беше завил навътре към сушата и бе поел на югозапад през падината Катара, след това бяхме прелетели над изумрудения оазис Кара, преди да пристигнем в Сива. Огромното солено езеро Биркет Сива проблясваше на слънчевата светлина, засенчено само от планините, приличащи на женски гърди, които оформяха драматичния пейзаж на Западната пустиня — Великото пясъчно море, което се простираше като грамадна бяла пелена, насечена от керванските пътеки, или както тук ги наричаха Мастаби.

— От тук започва пътешествието ни — каза Амилия и посочи към храма.

Неговата външна стена, която много приличаше на укрепление, се издигаше над нас. Тук-там в стената имаше по някой квадратен прозорец.

— По времето на Александър Велики оракулът в Сива е бил един от шестте най-известни оракули в древния свят. Това е било първото място, което Александър е посетил, след като стъпил на египетска земя. Дошъл е тук, за да получи благословията му като син на Амон и син на Нектанебо II, с други думи, като син на Бога. По онова време много амбициозни мъже са постъпвали по този начин. Този храм е първият ключ към загадката. Според картата на астрариума оттук започва пътешествието на фараона към задгробния свят.

Тя извади един лист от раницата си и го постави върху парче паднала мазилка.

— Тук е древният град Агхурми, а това е езерото Зейтан, което в древността е имало малко по-различна форма. Ето тук, от другата страна са планините — Гебел ал-Дакрур, Гебел ал-Маута и планините близнаци Гебел Хамра и Гебел Байдай. Нас ни интересува ето тази. — Амилия посочи към йероглифа на Анубис — богът чакал, пазител на пустинните гробници. — Гебел ал-Маута, планината на мъртвите. Но първо трябва да отидем в храма на Амун Ре, построен от самия Нектанебо II. За съжаление от него е останала само една стена, след като през 1896 година някакъв отомански генерал го взривил, за да използва камъните за строежа на къщата си. Но йероглифите, които ни трябват, все още са тук. Астрариумът на сигурно място ли е?

Кимнах и посочих раницата на гърба си. Вече бе започнало да се здрачава и тревогата ми нарастваше все повече. Колкото и да е странно, в мен се бе зародило и още едно чувство — увереност, че най-после има план. Той можеше и да не проработи, но все пак беше някакъв план за действие.

— Не трябва да позволяваш на никого и на нищо да ти отнеме астрариума. Разбра ли ме, Оливър? Независимо от това, което ще видиш или което си мислиш, че виждаш.

Огледах внимателно платото с разлюлените финикови палми и след това насочих погледа си по-нататък, към мястото, където започваха дюните. Единствените хора, които видях, бяха няколко берберски момчета, които беряха фурми. Още по-нататък, през огромното пясъчно море, като черна змия се извиваше бедуински керван, отправил се към средновековния град Шали. Ако Мосри и Хю Уолингтън ни бяха последвали, то те се бяха скрили много добре.

Амилия погледна часовника си, след това заслони очите си с ръка и хвърли поглед към слънцето. Яркочервеният диск бе започнал да се спуска към върховете на палмите.

— Има още двайсет минути до началото на пътешествието ни. Да се приготвим.

Загледах се в хоризонта. Дали това нямаше да бъде последната ми нощ? Дюните бяха започнали да хвърлят големи закръглени сенки, които с падането на нощта започваха да изглеждат все по-зловещи. Изведнъж над главите ни се разнесе странен птичи писък, който проехтя над цялата долина. Загледах се в смрачаващото се виолетово небе. Не успях да видя нищо. И въпреки това имах неприятното, но вече добре познато усещане, че някой ни наблюдава — не само скритите ни врагове, но и самите планини.

Последвах Амилия към купчината пръст и чакъл в основата на храма. Сградата, учудващо малка, се намираше на върха на хълма. Очевидно бе изградена там, за да впечатлява тълпата, застанала в ниското, наблюдавайки жреците, провеждащи церемониите пред входа на храма. Шоу, пълно с измами, чиято цел е била да вдъхва страхопочитание. Опитах се да разсъждавам разумно и да си внуша, че това, което предстои да преживея, е нещо подобно. Щях да се сблъскам с призраците на собственото си подсъзнание. Нищо лошо не могат да ти направят, казвах си аз, но в съзнанието ми изплуваха спомени за ужаса, който бях преживял, виждайки картините на ада, нарисувани в ученическата ми Библия. Погледнах широкия гръб на Амилия, която вървеше пред мен. Сивата й коса ми заприлича на косата на майка ми и това ми подейства успокояващо. Тя щеше да бъде моята здрава връзка с реалността.

Амилия спря за момент, за да си поеме въздух.

— Знаеш ли, че повечето богомолци всъщност никога не са влизали в храма? Представяш ли си как са се чувствали военачалниците, които са идвали тук, за да получат благословия? Катерили са се нагоре сами, прашни, изморени, потънали в пот в церемониалните си доспехи, вече унизени от самото изкачване, и е трябвало да се изправят пред някой малоумен гадател, от чиято благословия е зависело цялото им бъдеще. Аз самата дойдох тук през април 1943 година заедно със съпруга си, за да се помоля на боговете за победа — каза тя и се усмихна иронично. — Предполагам, че откликнаха на молитвата ми, но за това трябваше да заплатя прекалено скъпо.

Класическият портик на храма с колоните от двете му страни бе започнал да се руши под въздействието на вятъра и пясъка. Бяха запазени само няколко ниши, в които навремето сигурно са били наредени статуи. Вътре имаше поредица от малки стаи, построени така, че чрез играта на светлината и сенките да създават мистериозна атмосфера. Това ми напомни картините на Де Кирико и аз едва ли не очаквах Изабела или някоя гръцка богиня да се появи от някое тайнствено помещение.

Амилия клекна до входа и извади от раницата си шишенце, чаша и малък кафяв плик. Отвори шишенцето, напълни чашата с нещо, което ми заприлича на вино, и след това изсипа в нея синкавия прах, който се намираше в плика.

— Това е за теб. Тази церемониална чаша ще ти помогне да погледнеш през очите на бога — заяви тя и ми я подаде. — Ти си щастливец.

Изгледах съдържанието на чашата подозрително, бях станал много предпазлив след последните ми преживявания в катакомбите.

— Изпий това, Оливър. Нямаш избор, трябва да отвориш сетивата си, за да можеш да възприемеш всичко по по-различен начин.

— Нямам намерение още веднъж да се подлагам на подобно нещо. Ами ако бъдем нападнати?

— Аз ще те пазя.

Изгледах я внимателно. Въпреки че беше въоръжена и въпреки някогашната й военна подготовка, ми беше трудно да си представя, че може да се справи със закоравели престъпници.

— На моя страна е елементът изненада, Оливър, а освен това познавам местността много по-добре от Мосри и Уолингтън.

Поклатих глава.

— Миналия път имах късмет и оцелях. Не мислиш ли, че е прекалено опасно?

— Слушай какво, мислиш ли, че Фахир и всички, които работят за Садат, биха ни оставили да се справим с това сами, ако не бяха убедени, че мога да те защитя? Трябва да можеш да видиш онова, което жреците са виждали, да разпознаеш символите, когато се появят пред очите ти. Моля те… вече е прекалено късно да се откажеш.

Амилия бутна чашата под носа ми, усетих острата миризма на червено вино, примесена с аромата на цветя.

— Това е червено вино, подправено със смес от мандрагора и син лотос. Сигурно си ги виждал изрисувани по стените на гробниците. Египетските жреци са пиели такава смес, за да изострят сетивата си. И ти трябва да я изпиеш.

Аз стоях нерешително.

Амилия изведнъж се ядоса и се изправи на крака.

— Добре тогава, тръгвам си, а ти реши какво ще правиш от тук нататък. Можеш да рискуваш живота си, като си мислиш, че всичко това е някакво безвкусно представление, което се разиграва за твое удоволствие. Или можеш поне веднъж в живота си да се посветиш изцяло на някоя кауза!

Тя ме изгледа ядосано и си тръгна. Вдигнах поглед към слънцето, сърцето ми блъскаше като лудо. Знаех, че трябва да изпия сместа. Амилия се отдалечаваше с решителна стъпка.

— Чакай! — изкрещях аз и се затичах към нея, препъвайки се по пясъка.

Тя все още държеше чашата в ръката си. Подаде ми я и аз изпих горчивата течност в нея.

46

Докато с Амилия седяхме облегнати на каменната стена, все още топла от слънцето, усетих как съзнанието ми започна да се прояснява. Спомените ми изчезнаха, сякаш всичко беше покрито с бяло платно. Усещах събитията от настоящия момент много по-осезателно от когато и да било. Частиците, от които бяха изградени камъните, ми се струваха много по-големи, небето бе станало наситено виолетово, а героичните усилия, с които една малка мравка влачеше някакво зрънце по каменната стена до коляното ми, ми се сториха направо невероятни, сякаш бяха алегория на моята собствена борба за оцеляване.

Нещо пред мен се раздвижи. Вдигнах глава. През отвора в стената съзрях силуета на един овен, застанал гордо върху голям камък малко встрани от храма. Последните слънчеви лъчи обагряха руното му в златно, а огромните му извити рога и брадата му показваха, че това е водачът на стадото.

— Великият бог Амун Ре е тук — прошепна Амилия.

— Ти виждаш ли животното? Истинско ли е?

— Какво значи истински, Оливър? — отвърна тя с усмивка.

Животното се приближи към нас. Сега можех да видя вертикално разположените му зеници и златнозелените му ириси. То се загледа право към нас, след това наклони глава по посока на пустинята и направи стъпка назад.

— Трябва да го последваш.

Тонът на Амилия ми даде да разбера, че нямам никакъв избор. Животното се обърна, прекоси развалините и се отправи към останките на храма на Амун Ре. Последвах го, отказал се вече да анализирам собствените си действия.

Докато се изкачвахме, храмът пред мен започна да се очертава по-ясно. Видях няколко паднали колони и една все още изправена стена, в единия край на която се виждаха съвременни тухли. Овенът спря пред поредица йероглифи, изписани върху вътрешната страна на стената. Амилия направи усилие да ме последва и застана на около метър встрани от овена. Стоях като прикован от погледа на животното. Той бе проницателно интелигентен, в него нямаше нито злоба, нито доброжелателство.

— Какво да правим сега? — усетих се, че шепна като в черква.

— Коленичи — каза Амилия и тя самата се отпусна на колене на земята.

Последвах я доста смутено. Овенът се скри зад стената и се спусна по хълма също толкова безшумно, колкото безшумно се бе и появил.

Амилия ми посочи знаците, издълбани в червеникавия пясъчник.

— На най-горния ред са изобразени най-висшите божества.

Видях образите на боговете. В центъра, обграден от други богове, в профил бе изобразена фигура с протегнати напред ръце, която носеше върху главата си рога на овен.

— Централната фигура е на самия Амун Ре — обясни Амилия. — От едната му страна е застанала Изида, от другата Нефтида, а до тях са Хор и Озирис. Концентрирай вниманието си върху Амун Ре, той е ключовата фигура.

Слънчевите лъчи образуваха идеален полукръг над стената, точно над изображението на бога. Светлината ставаше все по-силна и по-силна, докато фигурата бе обградена от пурпурен ореол. Стори ми се, че стана триизмерна и сякаш увисна във въздуха пред мен. В този момент се почувствах безкрайно щастлив и непобедим.

След това пред диска на слънцето премина една сянка. Беше птица, сокол. Той кацна на стената, изви глава нагоре и издаде пронизителен писък.

— Навлизаме във втория час. — Гласът на Амилия сякаш ехтеше. — Хор е при нас. Ще ви отведе във водите на Озирис.

Този път не се усъмних в думите й.

Тя ме сграбчи за ръката и заедно заслизахме по каменистия склон от другата страна на храма, следвайки сокола, който се спусна към върховете на палмите, растящи по брега на едно езеро. Стигнахме до гъсталака от палми и започнахме да си проправяме път напред, препъвайки се в падналите по земята мъртви листа и изгнили фурми. Най-накрая видяхме отново небето и достигнахме покрития със сол бряг на езерото. Соколът се стрелна над главите ни като черна стрела и продължи да ни води напред. Ботушите ми потъваха в мочурливата почва и скоро целите се покриха с водораслите, които се носеха в плитките води.

Чух силен шум зад гърба си и се обърнах.

— Следва ли ни някой? — прошепнах на Амилия.

Застанахме неподвижни и наблюдавахме какво ще се случи. В далечината се забелязаха лъчите на две фенерчета, които по пътя си осветяваха стволовете на палмите и ниските храсти. Стори ми се, че лъчите на фенерчетата се отразяват в проблясващите очи на стотици животни, спотаили се в гъсталака. Усетих, че от страх започна да ме облива пот, когато вятърът донесе до нас говора на двама мъже. Бях убеден, че разпознах гласа на Уолингтън и не можех да се отърва от мисълта, че ни преследва и вече е съвсем близко.

— Да вървим колкото може по-бързо и безшумно — нареди ми Амилия тихо, хвана ме за ръката и бързо ме поведе към лодката, вързана за един пън на брега на езерото.

Беше традиционна фелука, направена от тръстика. Платното й висеше на единствената мачта, а в единия й край върху пръчка бе закачен газен фенер. Соколът размаха крила и кацна отстрани на лодката, изви глава на една страна и ни изчака.

Както винаги в пустинята, нощта падна съвсем бързо. Само далечните светлини на средновековния град Шали — малки разпръснати точици от все още обитаваните сгради — светеха на хоризонта. Качих се на лодката след Амилия. Тя хвърли въжето, направи го колкото е възможно по-тихо, но аз вдигнах ужасен шум, докато се качвах в лодката. Не виждах никого, но това не означаваше, че враговете ни не бяха там. Докоснах ремъците, които здраво придържаха раницата с астрариума на гърба ми. Осъзнавах настъпилата промяна в сетивата ми. Във въображението си виждах сенките на фантастични създания, острият ми слух не можеше да разграничи какво се случваше близо до мен и какво надалече. Над нас ясно се виждаше луната във фаза три четвърти. Имах чувството, че протяга хиляди блестящи ръце към мен и ме вика при себе си.

Амилия проследи погледа ми.

— Древните египтяни вярвали, че душите на мъртвите спират да си починат на луната по пътя си към небето — каза ми тя шепнешком.

Седнах колкото е възможно по-ниско в лодката, осъзнавах, че силуетите ни могат много ясно да се видят откъм брега.

Амилия избута лодката, соколът излетя и ние се понесохме по блестящите води далече от брега. Хвърлих тревожен поглед към нея. Имах чувството, че е станала по-висока, а лицето й блестеше. Тя вдигна платното и заяви:

— Сега навлизаме във водите на Озирис.

Платното се изду и заприлича на бялото крило на ибиса. Лодката проскърца и набра скорост, носът й започна да пори водите и се понесе към голямото светло петно, което луната хвърляше върху набраздената повърхност.

Огледах осветеното от луната езеро. Шумът от плясъка на водата в корпуса на лодката ставаше все по-силен, докато накрая се чу грохотът от огромни вълни, които се разбиваха в скали. Въпреки този шум не виждах нищо, освен леко набраздената водна повърхност на езерото. Усещанията ми за материалния свят около мен бяха започнали да се размиват. Имах чувството, че тук не важеха законите на физиката и молекулната структура на всички познати ми обекти се беше променила. Приведох се още по-ниско в лодката и се помъчих да намеря баланса между зрителните и слуховите си възприятия. Постепенно грохотът на вълните започна да отшумява. „Можеш да контролираш това — повтарях си аз, — можеш да контролираш демоните.“ Постоянно си напомнях, че правя това заради Изабела и заради Египет, такъв какъвто и двамата го обичахме. Щях да довърша пътешествието, което тя бе започнала, дори това да означаваше да жертвам живота си. Осъзнах с цялото си същество възможността тази мисъл да се окаже вярна.

Точно в момента, в който се поздравих, че отново съм възвърнал контрол върху сетивата си, видях нещо белезникаво, което се появи на повърхността на водата и след това отново изчезна. Чух съвсем ясно как нещо се удари в дървения корпус на фелуката. Погледнах зад борда й и видях един труп — дълги бели крака, венерин хълм, малки гърди, едва показващи се на повърхността, дълга коса, закрила лицето. Веднага я познах, това беше Изабела. Течението отмести косата от лицето й и тя отвори очи и се вгледа в мен.

Скочих на крака и извиках името й. Този път бях твърдо решил да я спася, да я изтръгна от смъртта. Този път съвместният ни живот щеше да протече така, както го бяхме планирали — щяхме дълго да живеем заедно, да имаме деца и да остареем един до друг. Този път тя нямаше да умре. Лодката опасно се наклони, когато се протегнах към нея и се опитах да хвана крака й.

— Тук съм, Изабела! — изкрещях аз.

Амилия ме дръпна назад.

— Тихо! Това не е истинската Изабела, Оливър!

Опитах се да я отблъсна, сълзите се стичаха по лицето ми, исках да прегърна тялото на жена си и да го стопля. Наведох се над водата, тя беше още там, бялата й кожа проблясваше като корема на мъртва риба. Отвори устни и прошепна:

— Помогни ми!

С мъка потиснах инстинкта, който ми казваше да се гмурна във водата. Затворих очи. Когато ги отворих отново, видях, че водата около бялото тяло на Изабела ври и кипи, а на повърхността се виждаха люспите на крокодилска опашка.

— Това не се случва наистина — едва промълвих аз, паниката ме караше да се задушавам.

По челото ми изби пот, за момент си помислих, че ще припадна. Повтарях си като мантра тези думи, докато вятърът носеше фелуката през езерото към далечния бряг.

Вече бяхме почти в центъра на огромното светло петно, което луната хвърляше върху водната повърхност. Имах чувството, че цялата планета вибрира и издава звук, подобен на жуженето на хиляди цикади. Ако някой ни преследваше, просто нямаше начин да не ни забележи в този момент. Тогава видях мъглата, която се носеше над водата като блестящ мираж. Завъртя се като миниатюрно торнадо, което започна да добива някаква форма над водата, сякаш самата лунна светлина се превръщаше в нещо. Вятърът ни закара право в гъстата мъгла и изведнъж усетих около себе си милиони движещи се крилца, насекоми, които се блъскаха в лицето ми, в косата ми, навлизаха в ноздрите ми и ме задушаваха. Това бяха нощни пеперуди, големи бели създания, които се въртяха и образуваха огромен облак. Целият въздух се изпълни с мек, задушаващ прашец, а аз отчаяно се опитвах да отблъсна от себе си кадифените им телца и да отворя пред себе си пространство, за да мога да дишам. Имах чувството, че белите ми дробове ще се пръснат. Тогава Амилия хвана ръцете ми и ги притисна здраво от двете ми страни.

— Успокой се! — каза тя и самата дума сякаш се стовари върху мен, също като белия прашец на нощните пеперуди, който полепваше по езика ми, по вътрешността на ноздрите ми и гореше по клепачите ми.

Стояхме така в странна прегръдка. Амилия беше зад мен, обвила с крака бедрата ми, стискаше здраво ръцете ми, а астрариумът беше между нас. В това време фелуката се носеше сред хаотично движещите се насекоми, които като че ли бяха смаяни от ситуацията, в която се бяха озовали.

Съзрях брега, към който се приближавахме, а в това време крилата на насекомите около нас се промениха и станаха по-твърди, блестящи и с по-тъмни окраски. Фокусирах погледа си върху създанията, които се носеха точно пред лицето ми. Тежките им телца трудно се справяха със земното притегляне, приличаха много на бръмбари. Изведнъж осъзнах, че това са скарабеи, една от формите, в които се появяваше богът Ра, символизираща възраждането.

Облакът изтъня, превърна се в стълб и се понесе към брега. Лодката го последва и скоро дървеното й дъно започна да стърже в солените кристали по плиткия бряг на езерото.

Пред нас се простираха пясъчни дюни, а в далечината се виждаха планинските вериги, които приличаха на великан, легнал да си почине. Времето минаваше и напрежението в мрака растеше, докато Амилия не наруши тишината. Гласът й прозвуча като камбана.

— Навлизаме в пясъчния свят на Сокар.

Не можех да повярвам, че времето е минало толкова бързо, предполагам, че това се дължеше на замъглените ми възприятия от наркотика. Точно в този момент чухме шума на моторница, която се приближаваше към нас.

— Бързо! — прошепна Амилия.

Хвана ме за ръката и ми помогна да сляза от лодката.

Стъпих на сушата, повърхността беше неравна от втвърдената сол и преплетената растителност. Единствената светлина идваше от луната и от блестящите крила на скарабеите, които летяха на зигзаг като черно-лилава змия и навлизаха в смълчаната пустиня.

Амилия ме дръпна, скрихме се зад някакви храсти и оттам започнахме да наблюдаваме лодката, която се движеше през езерото.

Лодката спря на брега и аз едва успях да различа лицата на мъжете, седнали до мотора. Единият беше арабин, а другият ми приличаше на европеец. Дали това не бяха Уолингтън и Мосри? Не можех да видя добре чертите на лицата им.

— Чакай тук! — прошепна Амилия.

Приведена и с фенера в ръка тя се затича към лодката като се прикриваше зад храстите. Изпукването на един настъпен клон накара единият от мъжете да погледне към нас. Стомахът ми се сви. Амилия постави ръце около устата си и издаде звук, който напълно наподобяваше вика на тръстиковия блатар. Видях как пред очите ми жената на средна възраст се превърна в истински партизанин и тогава разбрах, че не е забравила как се води битка в пустинни условия. Мъжът отмести погледа си, слезе от лодката и я издърпа на покрития със сол бряг.

Наблюдавах Амилия пред себе си, тя поднесе запалка към фитила на фенера. След секунда той се обля в светлина. Безшумно и съвсем точно тя го хвърли в моторницата. Той се разби в дървената й част, газта се разля и избухна в пламъци, които бързо обхванаха лодката. На светлината на тези пламъци разпознах Хю Уолингтън.

Двамата мъже се развикаха и скочиха в езерото. Амилия дотича обратно при мен. Резервоарът с горивото на лодката избухна и около нас се посипаха дървени отломки.

— Бягай! — изкрещя ми Амилия.

47

Изкачихме се на бегом по брега и навлязохме в трънливи храсталаци, в които изподрахме ръцете и краката си. Амилия ме тласкаше напред, а куршумите свистяха над главите ни. Имах чувството, че доста време си пробивахме път през гъсталака, докато най-после попаднахме на една пътека. Амилия посочи нещо над нас. На фона на тъмното небе се виждаше колоната от блестящи скарабеи. Тръгнахме след тях. Изкачвахме се все по-високо и по-високо, като притискахме телата си до скалите, за да не ни забележат преследвачите. Най-накрая стигнахме до обляно от лунната светлина плато, оградено отвсякъде от огромни канари, приличащи на фигури за шах, разпилени от някой невнимателен великан. Скарабеите се извиха за момент над главите ни и след това изчезнаха в нощното небе.

В центъра на поляната стоеше огромна антилопа, извитите й рога пробождаха луната, паднала ниско над хоризонта. На гърба й бе кацнал един сокол.

— Това са Сет, приел образа на антилопа, и Хор — промълви Амилия със страхопочитание.

Гласът й ми прозвуча доста странно и когато се обърнах към нея, направо не можах да я позная. Беше висока повече от метър и осемдесет, кожата й бе станала медна на цвят, а сивата й коса беше гъста и черна и стигаше до раменете й. На главата си носеше украшение от рога на крава, между които имаше златен диск. Отстъпих уплашен назад. Беше се превърнала в богинята Изида. След миг тя отново се появи в познатия ми образ, после пак се превърна в богинята. Очевидно халюцинирах, защото тя непрекъснато сменяше образа си пред очите ми. Хвана ме за ръката и ме задържа точно преди да падна. Бях замаян и напълно дезориентиран.

— Стой при мен, Оливър. Опитай се да се задържиш в реалността.

Чухме преследвачите ни, които преминаваха през храсталака зад гърба ни. Антилопата наведе глава, удари с копито земята и след това се понесе нагоре по планинския склон. Соколът я последва.

— Хайде!

Амилия незабавно тръгна след антилопата и започна да се катери по скалистия склон. Последвах я слепешката. Изкачвахме се все по-нависоко, а дланите на ръцете ми се разраниха от острите камъни за които се залавях. Всяко ново плато до което достигахме засилваше у мен усещането за безкрайност, сякаш се намирах в огромния открит космос, и докато се катерех се мъчех да се снишавам все по-близо до земята, за да не пропадна в тъмната бездна. Когато се опитах да се изкача на поредната канара кракът ми се подхлъзна и зад мен се понесе цяла лавина от пясък. Замръзнах от ужас, държах се отчаяно с две ръце за камъка над мен и стоях така, увиснал във въздуха.

— Набери се и се изкачи, трябва да го направиш!

Амилия се появи на канарата и ми протегна ръка. Чувствах се напълно изтощен и започнах да изпадам в паника. Опитах се да се набера на мускули и да се изкача, но не успях. Докато висях над бездната, направих огромната грешка да погледна през рамо. Далече надолу, в подножието на планината, видях лунната светлина, която се отразяваше от керемидените покриви и кирпичените стени на Шали, и осъзнах, че сме се изкачили много по-нависоко, отколкото можех да си представя. Зави ми се свят и за малко да се изпусна от скалата. Затворих очи и започнах да се моля.

— Не можем да променим съдбата. Трябва да се изкачиш тук! — Тонът на Амилия не търпеше възражение.

С огромно усилие успях да намеря опора с десния си крак, набрах се и успях да се изкатеря на канарата, като се хващах за всичко, което ми попаднеше под ръка. Лежах в тъмнината и едва дишах. Сърцето ми блъскаше като лудо. Едва забелязах отворите, издълбани в планината. Това бяха погребални тунели. Изкачвахме се по Гебел ал-Маута — планината на мъртвите — и почти бяхме достигнали върха й.

В настъпилата тишина, в която се чуваше само тежкото ми дишане, долових шума от стъпки и падащи камъни. Двамата мъже се изкачваха по скалите след нас. Имах чувството, че крайниците ми се движат в гъста, лепкава течност, всяко движение на всеки мускул представляваше огромно усилие. Страхът ми се бе превърнал в нещо подобно на екстаз. Въпреки това част от мен съзнаваше, че в момента сме в огромна опасност. Стоях като вкаменен и се взирах в безкрайния космос. Възможно ли беше да умра сега? Струваше ми се, че в някои отношения вече съм мъртъв.

В този миг един куршум изсвистя покрай ухото ми. Амилия ме дръпна рязко и аз се скрих зад един голям камък. Тя легна по корем и отговори на стрелбата. Куршумите отскачаха от твърдата скала и падаха на пясъка. Чу се писък, един от двамата мъже бе ранен.

— Тръгвай!

Амилия ме повлече за ръката, избута ме в един от погребалните тунели и ме последва. Долепих се плътно до каменната стена, а в това време два куршума попаднаха близо до входа на тунела.

— Помогни ми! — викна ми Амилия. — Нямаме време, ще бъдат тук след няколко минути!

Посочи ми купчина камъни, които сякаш нарочно бяха натрупани на няколко дървени дъски. Повдигнахме заедно дъските, докато камъните не се изтърколиха и затрупаха напълно входа. Облегнах се уморено на хладната скала, усетих лекия мирис на варовик. Астрариумът тежеше като олово в раницата на гърба ми.

— Как ще излезем от тук? — попитах аз.

— Не е необходимо да излизаме.

— Но тук вътре ще умрем!

— Имай ми доверие — каза Амилия и изтупа праха от ръцете си. — Хайде, трябва да вървим. Сега сме в петия час, точно както трябва.

Извади малко фенерче и го включи. Стените и таванът на тунела бяха изрисувани с ярки стенописи, които в моето наркотично опиянение ми се струваше, че се движат. Йероглифите и рисунките разказваха за живота на Озирис. Ето тук беше женитбата му с Изида, там Сет го убива. На другата стена беше изобразена историята на Изида, която магически възкресява съпруга си, като събира четиринайсетте части, на които е било разчленено тялото му.

Амилия вървеше пред мен и осветяваше пътя. Докато я следвах, усещах синия лотос във вените си и въздействието му върху сетивата ми. Светлината се отразяваше от лъскавия диск на украшението на главата й и под краката й се появяваха цветя — макове, лотоси и лилии, докато ме отвеждаше все по-навътре в недрата на планината. Силно впечатлен от това погледнах към ръцете си, чудех се дали и аз не бях започнал да се променям по някакъв начин. Протегнах ръка и пръстите ми затанцуваха пред очите ми, бяха пет, десет, сто на брой. Движеха се съвсем бавно, сякаш въздухът се бе превърнал в желе.

Стигнахме до дебела дървена врата, върху която бяха издълбани образите на някакви чудовищни животни. Пред нея с гръб към нас бе седнал възрастен мъж, превит на две.

— Това е пазачът — прошепна Амилия, като не можеше да прикрие вълнението в гласа си.

Възрастният мъж се обърна към нас. С ужас установих, че това е баща ми, беше гол, слаб, съсухреното му тяло бе превито на две.

Амилия ми подаде пистолета.

— Трябва да го убиеш — нареди ми тя.

— Не мога — отвърнах ужасен.

— Той не е този, на когото ти прилича.

Баща ми проплака, когато видя пистолета в ръката ми. Не можех да откъсна поглед от него. Спомените нахлуха в съзнанието ми — първия път, когато пускахме хвърчило на хълма, а баща ми ми показа как да размотавам канапа, така че вятърът да го подеме. Колко горд се чувстваше, когато успях да го издигна високо във въздуха. Учудването и радостта ми, когато по време на церемонията по завършването ни успях да го зърна от подиума. Беше се заклел, че би предпочел по-скоро любимият му отбор да загуби, отколкото кракът му да стъпи в университета. Последният път, само преди няколко седмици, когато го видях, застанал на входната врата, съсухрен и безпомощен, облечен в розовата жилетка на майка ми. Знаех, че образът пред мен е само химера, но когато насочих пистолета, той ми се стори невероятно истински.

Възрастният мъж се сниши и замръзна на мястото си, само бялото на очите му се виждаше в покритото му с прах лице. Започна да се моли и се протегна да прегърне краката ми, но звуците, които излизаха от устата му, не бяха човешки, приличаха по-скоро на ръмженето на някое животно.

Въпреки това не можех да натисна спусъка.

— Стреляй! — заповяда ми Амилия.

Вместо това отклоних пистолета надолу, ръката ми трепереше. Създанието се хвърли към мен, ръцете му се превърнаха в нокти на влечуго, кожата му потъмня и се покри с люспи. Ударих го с пистолета по главата и то падна на земята. След това бързо се извърнах, очаквайки нова атака откъм гърба си.

Нищо подобно не се случи, чувах само напевите, които Амилия повтаряше. Предположих, че това са заклинания от „Книгата на мъртвите“. Краката на животното се сбръчкаха и докато то се търкаляше и гърчеше по земята, лицето му се промени и се появи муцуната на хипопотам. След това челюстта му се разтегна, стана червена и огромна, от нея изскочи един ястреб врабчар и започна да кръжи над главите ни.

— Това е Бато на Изабела — прошепна Амилия. — Ще я отнесеш със себе си до края. Трябва да помогнеш на душата й да достигне отвъдния свят.

Протегнах се към птицата изпълнен със страхопочитание. Пърхането на крилете й събуди в мен стотици образи, обви ме с нейния аромат и чух нежния шепот на гласа й. Най-накрая ястребът кацна на рамото ми.

Амилия взе пистолета от ръката ми и отново го мушна в колана си. В този миг чухме експлозия в далечината, входът на тунела беше отворен.

Тичахме по тесния коридор в продължение на часове наред както се стори на уморените ми крайници. Когато вече бях изцедил от себе си и последната капка сила, стигнахме до огромна варовикова пещера дълбоко под планината. Тя приличаше на огромен храм с множество прекрасни кристални сталактити, които блестяха като стотици диаманти.

— Тук ще се срещнеш с твоя Ка, с твоя духовен близнак.

На пода на огромната зала блестеше голямо езеро от пламъци, които осветяваха тавана така, че той приличаше на купол на катедрала.

— Тръгни към пламъците — нареди ми Амилия и ме бутна напред.

Пристъпих внимателно към горящото езеро. Странното беше, че колкото повече се приближавах към него, толкова по-слабо усещах топлината му върху кожата си. Реших, че пламъците не са нищо повече от илюзия, затова се приближих и спрях на около половин метър от тях.

Пламъците добиха цветовете на дъгата и в същото време започнаха да отразяват всичко наоколо. После започнаха да се вият около самите себе си и накрая се превърнаха в гладка огледална повърхност. В нея видях отражението на собствения си образ. Стоях, вперил поглед в рошавия брадясал мъж по чието покрито с мръсотия лице имаше множество синини и драскотини. Едва разпознах учудените сини очи, които ме гледаха изпод червения слой прах. Вдигнах ръка, той също вдигна своята. След това за моя най-голяма изненада той протегна ръка към мен, а тя бе съвсем истинска и се подаваше от движещата се огледална повърхност.

Направих крачка назад и залитнах, а моят двойник ме хвана и ме задържа да не падна. Кожата ми пламтеше от допира му. Той стисна здраво ръката ми и сякаш се сля с тялото ми. В този момент загубих съзнание.

Когато отново дойдох на себе си имах чувството, че се нося високо, съвсем близо до тавана на пещерата. Погледнах надолу. Амилия стоеше под мен, изглеждаше съвсем малка, тъй като я наблюдавах високо от въздуха. Изпаднах в шок и започнах рязко да се спускам надолу, след това успях да възстановя равновесието си. В същото време с периферното си зрение забелязах крайчетата на някакви пера. Имах крила. Бях се превърнал в собственото си Ба. Усетих нечие присъствие зад гърба си, обърнах глава и видях ястреба врабчар да се носи към мен. Изабела.

Започнахме да летим заедно, въртяхме се един около друг като акробати, носехме се нагоре и надолу и преминавахме съвсем близо покрай каменните стени на пещерата. Спусках се след нея, опиянен от способността си да летя. Исках да я настигна, да почувствам как духът й ме поглъща и ние се сливаме в едно цяло. Бях обзет от спомени за живота ни — първата ни нощ заедно; първото й посещение на нефтено поле и учудения й поглед, докато ме наблюдаваше как изследвах земята; начинът, по който се смееше на шегите, които само двамата разбирахме; как заспивахме прегърнати. И тогава разбрах, че въпреки всичко, което бях научил след смъртта й, въпреки думите на Хермес, че бракът ни е бил предварително уреден, нашата връзка е била истинска и Изабела искрено ме е обичала. Може би се бе омъжила за мен, за да изпълни предсказанието, но после истински се бе влюбила в мен и сега бях напълно убеден в това. Бях сигурен в това, докато двамата се носехме из въздуха, заслепени от щастие. И тогава, точно във върховния момент, паднах на земята.

Отворих очи и видях, че лежа на песъчливия под. Ястребът врабчар беше кацнал на протегнатата ми ръка и ме наблюдаваше изпитателно, извил глава на една страна. Опитах се да се изправя. Цялото тяло ме болеше. Почувствах, че действието на наркотика е започнало да отминава.

Ястребът подскочи на пясъка и започна да побутва крака ми с клюна си, като че ли искаше да ме накара да се изправя. Пясъкът около мен започна да се надига.

— Оливър! — изкрещя Амилия. — Змията!

Появиха се две блестящи очи, след това главата на влечугото изплува от пясъка. Беше огромен скален питон, люспестото му тяло започна да описва големи кръгове около мен. Ястребът се спусна, разперил ноктите си към змията, тя изсъска и се дръпна назад.

Изправих се с мъка на крака. Змията също се надигна, при това движение от двете й страни се посипа пясък. Погледна ме с пренебрежение, сякаш не бях нищо повече от най-обикновена муха. Стоях неподвижно, бях твърдо решен да не показвам страха си. След това, точно толкова неочаквано, колкото се беше и появила, змията се превърна в прах и аз осъзнах, че съм стъпил върху огромна мозайка на която бе изобразена змия, захапала опашката си.

И последните следи от синия лотос напуснаха тялото ми и аз усетих влажните каменни плочи под краката си, ремъците на раницата, впили се в раменете ми, болките от раните по ръцете и краката ми. Крайниците ми започнаха да треперят. Погледнах към Амилия. Тя също беше прашна, изподрана и приличаше на напълно нормален човек.

Над нас се чу викът на ястреба врабчар.

Чух свистене и един куршум прелетя край мен, минавайки съвсем близо до лявото ми рамо. Наведох се, изстрелите бяха съвсем истински. Двамата с Амилия се спуснахме към далечния край на пещерата, а в това време Хю Уолингтън, облечен в камуфлажни дрехи, се втурна в пещерата с пистолет в ръка.

Амилия, която също беше извадила пистолета си стреля два пъти и Уолингтън беше принуден да потърси прикритие.

— Насам, Оливър, зад този сталактит се намира входът към последната камера на гробницата. Вратата ще се отвори, когато застанеш пред нея.

— Ами ти?

— Такава е съдбата ми. Коя съм аз, че да я оспорвам? — отвърна тя с усмивка.

Уолингтън стреля отново, куршумът я уцели в лявото рамо и я отхвърли към стената. Тя изстена и се обърна към мен:

— Тръгвай! Веднага! Аз ще те прикривам.

Кръвта започна да се процежда през ръкава на Амилия. Протегнах се към нея, но тя ме отблъсна. Легна на една страна и продължи да стреля, докато аз притичвах от една скала към друга. Стигнах до ниския проход, едва забележим в сенките, и изведнъж усетих остра, пареща болка. Един куршум ме беше улучил в крака. Паднах на земята и изкрещях от болка и ужас.

Извърнах се и погледнах зад гърба си. Уолингтън тичаше през пещерата право към мен, а в това време Амилия трескаво поставяше нов пълнител в пистолета си. Наблюдавах го с ужас как спря, вдигна пистолета си и внимателно се прицели в мен. Погледите ни се срещнаха, беше на около дванайсет стъпки от мен, насочил дулото право в гърдите ми.

С периферното си зрение забелязах как Амилия дръпна затвора на пистолета и се чу изщракване.

Проехтя изстрел. Сърцето ми подскочи. Вперих поглед в Уолингтън, бях изненадан, че изобщо виждах нещо, и в този момент забелязах, че куршумът на Амилия го бе поразил право в корема. Втори куршум го улучи в слепоочието, той се завъртя и се строполи на земята. Кръвта му се лееше около него.

В мен се надигна ужасен писък, но имах чувството, че чувах пищенето на някой друг. Изпаднах в шок, едва си поемах въздух, но когато Амилия се обърна към мен и видях, че ме гледа спокойно, а ръцете й изобщо не треперят, започнах да се овладявам.

Вдигнах ръка и й извиках:

— Добре съм.

Въпреки това усещах, че ботушът ми започна да се пълни с кръв.

— Можеш ли да се движиш? — попита ме тя.

Надигнах се и се подпрях на здравия си крак. Усетих силна болка. Но в този момент откъм дъното на пещерата проехтя още един изстрел. Усмивката на Амилия замръзна на лицето й. Очаквах да се обърне и да отвърне на изстрела, но вместо това тя залитна назад, разпери ръце и пистолетът й падна шумно на земята.

В последвалата тишина чух тежките стъпки на мъжа, който тичаше през пещерата към мен. Бях съкрушен от загубата на Амилия. Но в момента нямах време да тъжа. Започнах да се влача възможно най-тихо по покрития с лишеи под на тунела, молех се преследвачът ми да не забележи кървавата диря, която оставях след себе си. Огледах се и потърсих някакво оръжие за защита. Видях тежък камък, вдигнах го и зачаках, като отчаяно се опитвах да контролирам дишането си. Стъпките се приближиха към мен, но точно преди да достигнат до мен в стената на пещерата зад гърба ми се отвори пролука и нечия ръка ме издърпа в нея.

48

Един възрастен мъж ми помогна да се изправя и ме подкрепяше, докато стигнахме до малка лодка с гребла, която се носеше по подземната река. Помогна ми да се кача в нея и аз се строполих на дъното й. Промърмори нещо на някакъв непознат за мен диалект и хвърли една черга върху мен. Докато се навеждаше, забелязах, че очите му са съвсем бели, премрежени от перде.

Той отблъсна лодката и ние се понесохме по тъмните води, осветявайки пътя си само с един газен фенер. Нямах никаква представа накъде отиваме. Сталактитите под които минавахме ме заслепяваха, светлината от фенера се отразяваше в хилядите им кристали. Чувствах как кръвта изтича от тялото ми.

Върху тъмночервеното поле под клепачите ми се появи блестящо оранжево петно и отново се върнах в съзнание. Чух шума на капеща вода и усетих острия мирис на оборски тор и влажна слама, и неподражаемия аромат на ябълков тютюн за наргиле. Отворих очи и осъзнах, че стискам нещо в ръката си. Погледнах надолу. В шепата си държах перо, кафяво перо от ястреб врабчар.

Лежах върху нисък диван, покрит с ярешка кожа. Възрастният мъж седеше до мен, в скута си държеше купа с вода и се усмихваше. Беззъбата му уста бе хлътнала в набръчканото му лице. Докато произнасяше нещо, което ми прозвуча като молитва, той вдигна една чаша и изля студената вода върху лицето ми. Изненадан, аз се опитах да изтръскам водата и едновременно с това да си поема въздух.

Главата ме болеше, но въпреки известната дезориентация и изостреното ми възприятие към цветовете съзнанието ми в момента бе съвсем бистро.

— Не те разбирам — казах аз на арабски.

— Това е защото говоря на древен език — отвърна ми той, също на арабски. — Това е арамейски. Извини ме, че те облях с вода, но трябваше да го направя. Сега сме в десетия час.

Отпуснах се назад на възглавниците, а той се наведе и огледа раната на крака ми, която беше покрита с лапа от кафяво-зелен мъх. Дръпнах уплашено крака си назад. Лапата се разхвърча на всички страни. Той ми се скара и отново върна мъха на мястото му.

В този миг се сетих за астрариума. Вдигнах ръце към раменете си, раницата ми я нямаше. Огледах се като обезумял наоколо. Мъжът разбра тревогата ми, протегна се към малката плетена кошница в краката си и извади от нея астрариума, увит в омазнена ярешка кожа.

— Не се бой, приятелю, съкровището ти е на сигурно място. Настъпи последният час от пътешествието ти и аз успях да възстановя здравето и зрението ти.

При тези думи той докосна клепачите ми, от пръстите му се носеше острият мирис на лапата.

— Аз съм Йедания бар-Ишмаел — продължи той. — От векове моето семейство пази тайната гробница на Нектанебо II, още от времето, когато моят далечен предшественик е бил нает за телохранител от фараона при остров Елефантина.

— Ти евреин ли си?

— Моето семейство е избрало да тръгне с Моше бен Амрам ха-Леви (Моисей) през разделеното море, а сърцата ни винаги са принадлежали на тази земя. Тук съм роден и тук ще умра. — И той попипа с пръсти пръстта по пода на пещерата. — Съжалявам за смъртта на жената, която беше с теб. Берберите ще отнесат тялото й и ще я погребат до съпруга й.

За момент отново видях в съзнанието си трупа на Амилия. Изведнъж ми мина през ума, че астрариумът бе взел прекалено много жертви. Обзе ме отчаяние. Опитах се да потисна надигащата се в мен паника и да пресметна още колко минути ми остават да живея. Може би бяха съвсем малко.

Огледах се. Стаята водеше към двор, рогозка от тръстика закриваше вратата към него. Синкавата светлина на зората се процеждаше между процепите в рогозката и през тях успях да зърна няколко кози, вързани за един кол, и една метална помпа за вода.

Очевидно пещерата някога е била гробница. Стенописи, изобразяващи ловни сцени и пиршества на боговете, покриваха стените й. Имаше огромно каменно огнище, издълбано в задната част на пещерата. Беше толкова голямо, че вътре можеше да застане приведен човек. По стените имаше полици, направени от сандъци за транспортиране на стоки, виждаха се надписите, на които бе изписано „Фурми от оазиса Сива“. По полиците бяха подредени консерви с храна, кондензирано мляко, имаше дори един буркан нескафе. Забелязах, че върху ниската масичка бе поставено радио. Имаше и една отворена табла, а по положението на пуловете личеше, че играта е била прекъсната по средата. Обикновената делнична подредба на стаята ме накара да се почувствам много по-спокоен.

Спрях погледа си върху стария човек. Кожата му висеше на гънки под брадичката, а лицето му бе изпъстрено с бенки и неравни пигментирани петна. Отново видях замъглените му от пердето очи. Невъзможно ми беше да определя възрастта му, предположих, че може би е над деветдесетгодишен.

— Къде се намирам? — попитах аз.

— На остров Арахи, в пещерата на Хор. Но трябва да побързаме. Ра почти се е надигнал над хоризонта и ти трябва да положиш „небесната кутия“ в ръцете на фараона колкото е възможно по-скоро. Знаеш притчата — владетелят се жертва за доброто на народа си, за известно време остава погребан, след това се издига и се присъединява към баща си на небето. Тази история се е разказвала от дълбока древност по всички краища на света.

Той се пресегна към врата си и с рязък жест скъса кожената каишка на която висеше нещо. Взе го и го постави в ръката ми. Беше голяма златна монета на която се виждаше релефното изображение на кон, изправил се на задните си крака.

— Това е монетата на Нектанебо — каза той. — С нея фараонът е заплатил на моя праотец. Вземи я, тя ще те пази.

Някъде далече отвън се чу шум от бягащи стъпки. Погледнах Йедания.

— Ще ни открият — промълвих аз. — Ще ни убият и двамата.

Йедания постави ръката си върху моята, за да ме успокои.

— Имай вяра. Ела, време е да се изправиш лице в лице със собствената си смърт.

Стъпих върху пръстения под и той ми помогна да се изправя. Пробвах внимателно да отпусна тежестта върху ранения си крак и установих, че ме боли много по-малко. След това пуснах монетата в джоба си. Навън изкукурига петел, после се чуха викове.

— Трябва да побързаме — каза Йедания.

Вдигна астрариума и наведе почтително глава, когато го положи в ръцете ми.

— За теб и Нектанебо, моят господар. Нека боговете ви закрилят.

Поведе ме към огнището в задната част на пещерата, премина през изстиналите въглени и бутна покритата със сажди задна стена. За моя изненада тя се отвори и зад нея се показа огромна пещера.

— Бързо! — каза той и с жест ме подкани да вляза в нея.

Огледах помещението в което се намирах, нямаше нищо, освен каменни стени, под, покрит с пръст, и един древен стенопис, осветен от два фенера, закачени за тавана.

— Но къде е ковчегът? — попитах аз.

— Ти си избраният. Дарбата на Озирис ще те води — отвърна ми Йедания и се върна в предното помещение. — Нека Амун Ре и моят Бог те пазят.

Гласът му отекна в стените, той затвори тайната врата и ме остави сам в гробницата.

Въздухът беше сух и слабо миришеше на парафин. На стенописа бе изобразен Сет, който пробождаше Озирис. Предположих, че това е алегория на победата, изобразена от похитителите на Нектанебо. Оставих астрариума на земята и накуцвайки, тръгнах по пръстения под, а след левия ми крак оставаше кървава следа. Затворих очи, концентрирах се върху земята под босите ми крака и за първи път в живота си се опитах да установя геологическия строеж на терена без помощта на каквито и да било научни изследвания.

Стори ми се, че дочух престрелка в далечината, но се опитах да не обръщам внимание на страха си, да концентрирам цялото си внимание върху земята, за да усетя резонанса й и да чуя какво ми говори. Цялото неверие, което някога бях изпитвал към дарбата си и което ми беше пречило, изчезна и в този момент съвсем ясно успях да видя пластовете в скалите около себе си.

Придвижих се бавно, без да обръщам внимание на болката в левия си крак и застанах в центъра на помещението. Затворих очи и прокарах петата на десния си крак напред-назад по пръстения под. Усетих някакъв ръб в повърхността.

Коленичих и започнах като обезумял да копая с пръсти отъпканата пръст и пясък. Отдолу се оформи ясно очертана линия, приличаше на прав ъгъл. Изрових още малко пръст и скоро се очерта целият ковчег. Беше с размери около метър и двайсет на два метра. Изчистих от пръстта мястото точно по средата и открих картуша. Бях виждал този картуш вече няколко пъти. На него бе изобразено щраусово перо, символът на Нектанебо II. Но когато коленичих до ковчега, прилепил длани плътно до земята, не почувствах абсолютно нищо. Мястото имаше същата плътност, както и останалата част от пода.

Изправих се и се отдалечих от ковчега, преместих се няколко метра наляво, по-близо до стената. Усетих гъделичкане по петите си. Тук структурата рязко се променяше, усещах го така ясно, както виждах светлината пред очите си. Картушът беше подвеждащ, беше сложен там, за да заблуди похитителите на гробове и да ги накара да копаят на погрешното място.

Коленичих отново, прокарах ръце по пода. Почувствах малка кръгла издатина под пластовете засъхнала кал и камъни. Започнах да ровя с пръсти и попаднах на една метална халка. Събрах всичките си сили и започнах да я дърпам. Раната в крака ми започна ужасно да ме боли, но аз не й обърнах никакво внимание. Времето ми изтичаше. С ужасен шум в пода се отвори една врата и зад нея се откри обширен гроб, в който беше положен дървен ковчег.

Скочих в гроба и обиколих ковчега, беше съвсем обикновен и толкова стар, че дървото по ъглите беше съвсем изгнило. Единствената украса по него беше изрисуваната врата през която Бато на починалия да може да премине. Като изключим това, ковчегът беше необичайно прост, като че ли онези, които бяха погребали Нектанебо, се бяха постарали да му осигурят само най-необходимото за задгробния му живот. Стоях надвесен над дървения капак, краката ми трепереха от нервно очакване, целият се разкъсвах от вълнение, че ще се изправя лице в лице с великия Нектанебо.

Излязох от гроба и взех астрариума. Датата на смъртта ми беше непроменена. Двете стрелки почти се бяха слели, което означаваше, че фаталният момент е съвсем близо. Нямах време за губене, нямаше никакво значение какво щеше да се случи с астрариума, Мосри така или иначе щеше да ме убие. Единствената ми надежда бе да успея да завърша мисията си и след това да се укрия или да се опитам да избягам.

Слязох отново в гроба, взех един голям камък и счупих капака на ковчега. Старият дървен похлупак се разцепи, издавайки невероятен шум. Спрях и се ослушах. След това извадих от джоба си перото от Бато на Изабела и го поставих в ковчега. Ако моментът на смъртта ми наближаваше, исках поне да съм сигурен, че тя ще намери покой.

Изведнъж чух викове откъм пещерата на Йедания, последва стрелба и шум от счупени мебели. Без да се замислям повече изкъртих целия капак на ковчега. Вътре имаше мумия със златна маска върху лицето. Намръщих се и я огледах по-отблизо. Разпознах чертите на лицето въпреки накъдрената изкуствена брада, това беше маска на красива жена. Бях виждал това лице, това беше лицето на сфинкса, който затисна Изабела и причини смъртта й. Бях го виждал и в сянката, хвърлена от астрариума. Това беше лицето от дисертацията на Амилия и от рисунката на Гарет — Банафрит, върховната жрица и любима на Нектанебо. Вдигнах маската и под нея видях изсъхналата почерняла кожа, но въпреки това си личеше, че жената е била изключително красива. След това забелязах, че под потъмнялото памучно платно, което покриваше цялото тяло, се очертаваха женски гърди. Върху мумията беше поставено филигранно украшение с мъниста.

Обзе ме отчаяние. Облегнах се на стената на гроба и се загледах в златната маска, която бях оставил настрани. Това трябваше да бъде ковчегът на Нектанебо. Дали цялото ми пътешествие не беше напразно, защото не бях успял да събера на едно място астрариума и законния му притежател? За момент се почувствах смазан от тежестта на задачата, с която се бях нагърбил. След това огледах по-внимателно маската и открих няколко йероглифа, изписани върху челото й. И веднага разпознах шифъра на Гарет. „Когато поставиш пеещата тръстика в устата на лъва, пясъците ще запеят.“ Едва сега забелязах, че украшението върху главата на мумията прилича на лъвска грива. Защо ми се стори толкова познато? Започнах отчаяно да ровя из паметта си и тогава се сетих, че с една и съща дума се обозначаваше както „лъв“, така и Хатор — отмъстителната богиня с глава на лъв, сестрата на Изида. Ами ако „небесната кутия“ трябваше да бъде занесена при Банафрит, а не при Нектанебо и да бъде свързана с женското, а не с мъжкото начало? Това все още не решаваше загадката с пеещата тръстика. Изстрелите отвън вече се чуваха съвсем близо. Опитах се да се съсредоточа и да успокоя бесния ритъм на сърцето си. Взех астрариума в ръце, ключът Уаз все още бе вкаран в механизма, дългото му тяло стърчеше от едната страна на устройството. Мисли, мисли — в съзнанието ми започнаха да се преплитат и наслагват факти и образи… Тръстика. Уаз. Пеене. Бързо извадих ключа от механизма. Краят му представляваше два дълги зъба, по-дълги от тези на обикновен ключ. Тогава се сетих на какво ми бе заприличал ключът Уаз, когато го видях за първи път — на камертон.

Ударите, които идваха откъм тайната врата, започнаха да се чуват все по-близо. Вече нямах никакво време. Погледнах диска на астрариума. Черната стрелка продължаваше да се придвижва към момента на смъртта ми. Нямах избор. Трябваше да рискувам. Извадих ключа от астрариума и рязко го ударих в каменния под. Веднага прозвуча необичайно висок, кристално ясен звук. Пееща тръстика. Поставих все още вибриращият ключ между сухите устни на мумията. Звукът стана още по-силен, изпълни цялото подземие като слънчева светлина и имах чувството, че камъните наоколо започнаха да вибрират.

Вдигнах астрариума с намерението да го поставя върху тялото на Банафрит. Точно в този момент някой изкърти вратата на пещерата.

— Не мърдай! — заповяда ми един мъжки глас. Говореше английски със силен акцент.

Замръзнах на мястото си.

Мосри се изправи над гроба, пистолетът му беше насочен право в мен. Хвърлих поглед към астрариума и стрелката, която посочваше смъртта ми, и в този момент се предадох напълно и повярвах безрезервно в мощта на устройството. Пуснах астрариума върху тялото на мумията, очаквайки всеки миг куршумът да прониже тялото ми. И тогава прозвуча изстрел.

Затворих очи в очакване на болката. Нищо не се случи.

Обърнах се бавно и видях Мосри проснат на пода, а кръвта му се лееше от смъртоносна рана в главата. Зад него на прага видях Йедания, застанал на колене. В ръцете си държеше един много стар автомат „Узи“, а по лицето му се стичаше кръв. Звукът, който ключът Уаз издаваше, изведнъж спря и настъпи пълна тишина.

След това откъм астрариума се чу едно тихо изщракване. Извърнах се бързо към него. Пред очите ми черната стрелка с фигурата на Сет на върха изчезна и усетих как ме обзема някаква странна смесица от страх, смирение и облекчение. Моментът беше настъпил. Наблюдавах като на забавен каданс как астрариумът и красивото лице на Банафрит започнаха да се разпадат, докато накрая се превърнаха в червеникав пясък. „Когато поставиш пеещата тръстика в устата на лъва, пясъците ще запеят.“ Както предсказанието, така и последното желание на Изабела бяха изпълнени. В този прекрасен момент не изпитвах нищо друго, освен облекчение и безмерна радост. След това се затичах и коленичих до Йедания. Кръвта му беше образувала цяла локва под него.

— Такава е волята Божия — едва промълви той. — Тръгвай. Мисията ти вече е изпълнена.

Поколебах се, огледах отново пещерата, простия дървен ковчег, мъртвото тяло на Мосри и алегорията, в която Сет пробожда Озирис.

— Върви — прошепна Йедания, отпусна се назад и издъхна.

Навън настъпваше нов ден. Седнах до една скала и се загледах към долината. Знаех, че ще трябва да се погрижа за двата трупа в пещерата, както и за телата на Хю Уолингтън и Амилия, но точно в този момент слънцето се издигна над хоризонта огромно и златно и първите му лъчи озариха лицето ми. Изпитах огромно чувство на удовлетворение. Успях, върнах астрариума на мястото му и изпълних обещанието си към Изабела. Спасих себе си, спасих и Египет от разруха. Въодушевлението ми скоро се примеси със скръбта по загубените хора.

Откъм пещерата зад гърба ми долетя ястребът врабчар. Закръжи над главата ми, изпищя пронизително и както ми се стори — радостно, и отлетя към блестящото като шепа диаманти езеро в долината. Наблюдавах птицата, докато потъна в слънчевата светлина и се изгуби от погледа ми.

Няколко часа по-късно седях на верандата на кафенето, която гледаше към малката самолетна писта на оазиса Сива. Първоначалната ми възбуда бе преминала и сега се чувствах съвсем изтощен както физически, така и емоционално. Бях се върнал по стъпките си, за да погреба Амилия и Уолингтън, а след това и Йедания и Мосри, и това усилие бе изчерпало и последните ми остатъци от енергия. Сега не изпитвах нищо друго, освен огромна тъга.

Отпивах от ментовия чай и наблюдавах огромното море от пясък, което се простираше чак до хоризонта, а на вълни над него се носеше жегата. Вече ми се струваше, че всичко преживяно до този момент е било някакъв сън и нямах никаква представа какво ще ми донесе бъдещето.

Някой увеличи звука на телевизора в кафенето. Стори ми се, че дочух думата „Кнесет“, названието на парламента на Израел. Последваха викове на изненада от страна на хората, събрали се вътре. Обърнах се и видях на екрана прякото предаване от посещението на Садат в Кнесета. Гледката беше странна, един арабин сред толкова много еврейски политици. Той погледна малко смутено през очилата си с дебела тъмна рамка и след това зачете обръщението си с ясен, уверен глас:

— В името на Бога, господин председател на Кнесета, дами и господа, позволете ми първо да изразя своята най-искрена благодарност към господин председателя за дадената ми възможност да се обърна към вас… Днес идвам тук, на ваша земя, за да установим мир и да създадем условия за нов живот. Ние всички обичаме тази земя, която е земя на Бога, а ние всички, мюсюлмани, християни и евреи, почитаме Бог. Не обвинявам всички, които приеха решението ми, когато го съобщих пред целия свят в речта ми, изнесена пред Народното събрание на Египет. Не обвинявам и тези, които приеха решението ми с изненада, дори с удивление, а някои от тях бяха обзети и от недоволство…

Значи кортежът и Рейчъл бяха пристигнали в Йерусалим. Мирната инициатива ще продължи, помислих си аз с удовлетворение и облекчение, а в това време хората в кафенето стъписано мълчаха.

Облегнах се назад и усетих, че в джоба ми има нещо — златната монета, която Йедания ми беше дал. Извадих я и разгледах внимателно гордия профил на Нектанебо II. Подхвърлих монетата във въздуха, хванах я и я поставих на дланта си, показваше ези.

Епилог

Наблюдавах като хипнотизиран как блестящата синя вода се разбиваше в носа на моторницата. Беше изминала повече от година, откакто напуснах Египет, но дори и сега имах чувството, че всичко се беше случило на някой друг. Като че ли спомените и необходимостта да им намеря логично обяснение бяха започнали да превръщат отминалите събития в мит.

Видяха се отблизо очертанията на гръцкия остров Докос, където живееше господин Именанд. Следвайки инструкциите на помощника му бях взел самолет до Атина, а след това наех лодка, с която да стигна до дома на бизнесмена. Въпреки че той бе определял хода на живота и кариерата ми през последните дванайсет месеца, не бях виждал господин Именанд от срещата ни в Александрия и сега се чудех защо този толкова саможив човек изведнъж настоя да се видим.

Близо до лодката ни се появи делфин, перката му ту се подаваше, ту изчезваше под водата, докато си играеше и се състезаваше с нас. Морето блестеше като тюркоаз — цяла една водна вселена, която криеше едновременно тайнства и избавление.

Докато моторницата се носеше по Егейско море си спомних за последния ден, който прекарах с Изабела, денят на смъртта й. Спомних си силното въодушевление, изписано на лицето й, когато се показа от водата и обяви, че е открила астрариума. Спомних си и паниката, която я бе обзела предишната вечер, както и кошмарите й.

Не я бях сънувал от месеци. Знаех, че винаги щях да я нося в себе си, но една сутрин се събудих и осъзнах с известна тъга, че тя окончателно ме е напуснала. Ако човек имаше душа, нейната най-после бе намерила покой.

След като се върнах в Лондон, накарах Гарет да се премести от онази квартира и да заживее в собствен апартамент. Беше много зает със записите на първия си албум, но най-важно от всичко беше, че като че ли завинаги се бе отказал от амфетамините. Между нас се бе установила някаква нова връзка и за първи път от детството му се чувствахме добре в компанията един на друг. Заведох го дори да види баща ни и тримата отидохме на стадиона „Брънтън Парк“, на който любимият ни отбор „Карлайл Юнайтед“ загуби, но това беше без значение, защото моето внимание беше изцяло насочено към тях двамата. За първи път от смъртта на майка ми видях баща ми в толкова добро настроение.

Редовно поддържах връзка с Рейчъл. Тя се бе върнала в Ню Йорк, а статията й за Садат се бе появила на първа страница на списание „Тайм“. Бяхме разговаряли няколко пъти по телефона, но като че ли нито един от нас не искаше да разговаря за онази невероятна история с астрариума.

Междувременно Мустафа с удоволствие управляваше новото нефтено находище в Египет. Спазвайки обещанието, което бях дал на Бил Андерсън да му се отплатя за услугата, бях включил и него в сделката. Той получаваше малък процент от печалбата, в замяна на което осигуряваше безплатна противопожарна охрана и потушаване на пожари, в случай че имахме нещастието някъде да се получи пробив. Това беше моят начин да благодаря на тексасеца. Фахир беше изчезнал, но от време на време получавах от него по някоя картичка от интересни в политическо отношение страни като Алжир, Гватемала и Шри Ланка. Така и не разбрах за кого в действителност работеше. Франческа се беше оттеглила в „Каза ди Рипоза“, старческия дом, в който отиваха европейците, и бе изпаднала в пълна сенилност. Вила „Брамбила“ беше дадена под наем, но бях прехвърлил на Адел собствеността на апартамента, в който живееше. Това беше най-малкото, което можех да направя за него.

Президентът Садат и министър-председателят Бегин си бяха поделили Нобеловата награда за мир в края на годината. Като че ли най-после в този район се долавяше оптимизъм.

Животът продължаваше и може би и аз трябваше да се чувствам по-щастлив.

Но хъсът, който изпитвах при откриването на всяко ново нефтено находище, бе изчезнал завинаги. Когато пробите показаха, че вторият кладенец на новото нефтено поле има капацитет от осемнайсет хиляди барела на ден, бях доволен, но в никакъв случай не бях така развълнуван, както се чувствах преди. Открих, че изпитвам нужда да използвам ясновидските си способности за по-духовни цели. Може би господин Именанд, който бе обещал да подкрепя всички начинания на основаната от мен компания, интуитивно бе схванал настъпилата в мен промяна. В крайна сметка срещата беше по негово, а не по мое настояване.

След блестящото слънце навън ми беше необходимо известно време, докато привикна към сумрака в стаята, където бях поканен, за да се срещна с господин Именанд. Отправих се по прекрасен персийски килим, който покриваше мраморния под. С изненада установих, че въпреки огромния си размер като зала в художествена галерия всъщност е болнична стая. Мъжът, подпрян на възглавниците, беше възрастен и немощен, лицето му бе изпито от болестта, а под очите му имаше тъмни сенки.

— Добре дошъл, Оливър. — Гласът му прозвуча съвсем немощно.

— Господин Именанд, вие май не сте добре.

Думите ми прозвучаха толкова нелепо в присъствието на човек, който очевидно бе съвсем близо до смъртта. В настъпилата тишина чух ясно как дишането на Именанд стана все по-трудно, прозвуча като птица, която пърха в клетката си в опита си да излезе от нея.

— Не съм добре ли? — повтори той и сухо се засмя. — Умирам най-после, слава богу!

Направи ми знак да се приближа към него. Една лампа светна, като че ли с движението си бях предизвикал това. Сега успях да огледам стаята по-добре. С удивление видях, че освен леглото и медицинската апаратура около него, единственият друг предмет в стаята е огромна каменна статуя на сфинкс. Намираше се до стената и лицето й беше скрито в сянка, но аз имах чувството, като че ли в стаята присъстваше трети човек.

До леглото имаше кожено кресло поставено така, че господин Именанд не трябваше да помръдва нито една част от тялото си, за да вижда човека, с когото говори. От другата страна на леглото беше поставена система с прозрачна течност в нея, а маркучът й минаваше под ръкава на пижамата на възрастния човек. На нощното шкафче имаше порцеланова чиния, в която беше сложен полуобелен нар. Яркочервените му семки се бяха разпилели по порцелана.

— Знаеш ли, избрах те, защото ти много приличаш на мен, още един Орфей… — прошепна той, гласът му бе едва доловим.

— За какво ме избрахте?

— Ти ще бъдеш моят наследник. А моето завещание включва много повече от материални придобивки.

Погледнах го, бях напълно объркан. За какво говореше? Съсредоточих вниманието си върху дланите му, които лежаха върху чаршафа и приличаха на стари кожени ръкавици. Сториха ми се някак си изоставени, като че ли той вече бе започнал да напуска тялото си.

Господин Именанд заговори отново, този път гласът му звучеше по-силно и по-уверено:

— Така и не ти благодарих за това, че върна астрариума.

Вдигнах стреснато поглед. За момент реших, че не съм го чул правилно.

— За какво говорите?

Изненадата и объркването ми ме накараха да се държа непочтително. Кой беше той? И откъде знаеше това? Имах странното усещане, че всички събития в живота ми са водили точно към този момент. Възрастният мъж се надигна с огромно усилие.

— Нямаме време за игрички, Оливър — каза той с дрезгав глас, пръстите на ръцете му потреперваха. — Няма значение дали ще ми повярваш, или не, но аз ти дължа обяснение. Ще ти дам последните парчета от загадката, която се простира доста по-назад във времето, отколкото можем да си представим. Има още една скрита истина за астрариума. Моля те, Оливър, за момент забрави скептицизма си. Направи това удоволствие на един умиращ човек.

И той се отпусна уморено на възглавниците. Кимнах, безпокоях се да не би с въпросите си да ускоря смъртта му.

— Слушам ви.

Господин Именанд въздъхна уморено и след това започна да ми разказва историята си:

— Нектанебо е имал много жени, много съпруги, но една от тях е обичал най-много от всички — Банафрит. Тя е била не само върховна жрица, но и велик астроном и астролог и е поддържала връзки с най-големите умове по онова време от Гърция и Вавилон. Онази статуя на сфинкс е направена в нейна чест и е оцеляла и до ден-днешен. Мисля, че си видял друг такъв сфинкс на дъното на пристанището в Александрия, сред руините на някогашния великолепен град.

Обърнах се и огледах отново статуята на сфинкса. Сега разпознах извивката на носа, високите скули и специфичната форма на лицето. Това беше огледален образ на лицето на сфинкса, който бях видял под водата и който бе причинил смъртта на жена ми. Но по статуята пред мен не се виждаха никакви следи от ерозия. Изглеждаше така, сякаш е била направена вчера. Чертите на лицето бяха съвсем запазени. Отново се извърнах към мъжа в леглото. С изненада установих, че чертите на неговото лице бяха съвсем същите като тези на лицето на сфинкса, наистина бяха по-мъжествени, по-тежки, но приликата беше направо поразителна. Побиха ме тръпки. Господин Именанд ме наблюдаваше, усмихна се едва-едва, после направи усилие и продължи да говори:

— Беше толкова отдавна и въпреки това като че ли се случи вчера. Фараонът обичал жрицата повече от собствения си живот, повече от върховното си право да бъде живо божество. Но настъпили размирни времена — жреците, министрите, дори части от армията тайно се съюзили с персийците. И направили заговор да унищожат фараона. Банафрит дочула за този заговор и без Нектанебо да знае за това, в онзи ден заела неговото място, като скрила лицето си зад златната маска на фараона.

Гласът му се разтрепери от вълнение, той спря за миг, след това събра сили и продължи:

— И тогава предателите убили Банафрит, а не Нектанебо. Същата вечер фараонът чакал любимата му да дойде при него, но вместо нея дошъл един прислужник и му съобщил, че Банафрит била отровена от враговете му и сега лежи в кома. Полудял от мъка, Нектанебо отишъл при любимата си и нагласил дисковете на астрариума така, че да показват рождената й дата. Изида, която властва над безсъзнанието, отдавна била ядосана, че механизмът бил откраднат от храма й, затова част от нея преминала в астрариума. Той на свой ред произнесъл присъдата си над фараона, осъждайки любимата му на вечни страдания, а него самият за наказание направил безсмъртен. Така Банафрит и Нектанебо никога нямало да бъдат заедно в отвъдния живот. И така до днес.

Господин Именанд едва дишаше, поемаше си дъх с ужасна мъка, но бе твърдо решил да довърши историята си.

— Виждаш ли, Оливър, и ти, и аз изиграхме ролята на Орфей. В продължение на хиляди години бях обречен да водя жалко подобие на живот. Това беше истински ад, не можех да отида в Туат, на небето, и да бъда с любимата си. До момента, в който ти постави астрариума в гроба й и събра в едно тялото и душата й.

Стоях, вперил поглед в него, опитвах се да разбера смисъла на думите му. Дали агонията, в която бе изпаднал, не бе замъглила съзнанието му? Той като че ли прочете мислите ми и се усмихна.

— Както казах и преди, Оливър, няма никакво значение дали ми вярваш, или не. Въпреки това ти си моят спасител, благодарение на теб магията е развалена. Както виждаш, започнах много бързо да остарявам, но съм благодарен, че имах достатъчно време да намеря свой наследник, човек с талант, който ще остави истинска диря след себе си.

С върховно усилие той се протегна и хвана ръката ми, неговата ръка приличаше на част от скелет, покрит с кожа.

— Благодаря ти — промълви той.

След това отпусна глава на възглавниците. Все още държах ръката му в своята, когато той започна да шепне нещо. Говореше на език, който никога не бях чувал, въпреки това ми се стори, че ме благославя. По лицето му се изписа безкрайно блаженство, погледът му се спря някъде зад гърба ми, от устата му се отрони думата „Банафрит“ и той издъхна.

Влязох в ярко осветения хол, като внимателно затворих вратата на спалнята зад гърба си.

Една млада гъркиня, очевидно прислужничка, седеше в плетен стол до отворения прозорец и шиеше нещо. Вдигна поглед към мен и ми се усмихна.

— Не обръщайте внимание на стария човек. Той е луд, напълно луд — каза тя и отново се наведе над работата си.

Отвън долетя подрънкването от хлопатарите на козите и за момент ми се стори, че дочух женски смях.

Исторически бележки

Суецката криза. На 29 октомври 1956 г. Великобритания, Франция и Израел започват неуспешна военна кампания, с цел да задържат Суецкия канал, след като Насър обявява решението си да го национализира, тъй като Великобритания и САЩ са оттеглили предложението си да финансират изграждането на Асуанския язовир.

Египетската революция. През 1952 г. крал Фарук I е свален от трона с военен преврат и е установена република, управлявана на социалистически принцип. Голяма част от колониалния елит губи богатствата си и напуска страната.

Европейската диаспора в Александрия. До революцията, ръководена от Насър, в града живеят и работят представители на петдесет и две националности. Сред тях има италианци, гърци, сирийци, евреи, арменци, англичани, французи и ливанци.

Мирната инициатива на президента Садат. На 20 ноември 1977 г. египетският президент Садат изненадва света и Египет, като посещава израелския парламент — Кнесета. Това е жест на помиряване, след като страната му е воювала с Израел два пъти — през 1967 и през 1973 година. Година по-късно президентът Ануар Садат и израелският министър-председател Менахем Бегин получават Нобеловата награда за мир. Три години по-късно Садат става жертва на атентат. На 17 септември 1978 г. ръководителите на двете държави в присъствието на президента Картър подписват в Белия дом споразумението от Кемп Дейвид. Това споразумение води до подписването на израело-египетския мирен договор през 1979 година.

Нектанебо II управлява Египет от 359/358 до 342/341 година преди Христа. Той е последният независим египетски фараон. През по-голямата част от управлението си Нектанебо води битки с персите, докато накрая мистериозно изчезва, най-вероятно намира смъртта си в Нубия. Гробницата му остава празна и това дава повод за възникването на много митове и легенди. По онова време много египтяни са вярвали, че Нектанебо, който успява да разшири територията на страната си като завзема части от Сирия и Кипър, ще се върне и ще освободи Египет от персийските завоеватели. Оказва се обаче, че Александър Велики е този, който освобождава египтяните от персите и така се заражда легендата, че самият Александър е син на Нектанебо, а не на Филип Македонски. Нектанебо е известен като велик магьосник, защото по време на управлението си построява огромен брой храмове в опита си да възвърне самочувствието на египетския народ и да възкреси славата на ранните египетски династии.

Механизмът от Антикитера. Открит близо до Родос през 1901 година, Механизмът от Антикитера, датиращ от първи век от новата ера, е най-сложният механичен артефакт от античността, достигнал до наши дни. Той е поставен в рамка, която прилича на кутия, и се предполага, че е бил използван за изчисляването на движението на слънцето, луната и петте планети, както и за изобразяване на орбитите на тези небесни тела. Състои се от не по-малко от трийсет зъбчати колела и толкова сложен механизъм не е бил изработен чак до Средновековието. Начинът на функционирането му все още е предмет на изследване. Доколкото ми е известно, до този момент не е открит негов предшественик.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.